Marcelijus Martinaitis

Pelenų antelė

Pjesės lėlių teatrui

Skaitmeninta iš knygos:
Marcelijus Martinaitis. Pelenų antelė. Pjesės lėlių teatrui. Vilnius: Vaga, 1980.

ISBN 978-5-430-06052-7

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

Kur pasakų pabaiga?

Šioje knygoje nepapasakosiu naujų, dar jums nežinomų pasakų. Nėra nei vieno vaiko, nei vieno suaugusiojo, kuris nežinotų trijų gražiausių mūsų pasakų: apie Sigutę, apie Elenytę ir Jonuką, apie Eglę ir Žilviną. Todėl ar verta rašyti pjeses apie tai, ką visi puikiausiai žino? Juk vis tiek gražiau neparašysiu, negu kad per tiek amžių pasakojo žmonės.

Noriu papasakoti ką kita: ne pačias pasakas, kuriose negaliu pakeisti nė žodžio, o tai, ką iš jų supratau gyvendamas, prisimindamas vaikystę.

Tą pačią pasaką kiekvienas pasakoja kitaip, kitu balsu – ir todėl jos neatsibosta. Kiek žmonių, tiek sigučių, elenyčių, žilvinų. Todėl pasakos ir neturi pabaigos, jų neužmiršti visą gyvenimą, kaip ir vaikystės, iš kurios ateini į pasaulį.

Pasakos nėra vien tik vaikams, kaip kartais atrodo. Dar iš vaikystės atsimenu gyvų žmonių, o ne radijo pasakojamas pasakas. Kaip tai buvo nuostabu: pasijusdavai lygus su suaugusiu, nes jis per pasaką pasakodavo gyvenimą, visa tai, ką patyrė ir suprato, kas jį taip jaudina, užima kvapą.

Aš, kaip tie seneliai, jau neturiu ilgo ąžuolinio stalo ar didelės krosnies, ant kurios vakarais galėčiau susodinti vaikus ir jiems pasakoti. Ir vaikų tiek neturiu. Išpasakojau viską rašalu šimtui popieriaus lapų Vilniuje, penktam aukšte, žvelgdamas į senamiesčio stogus. Ant jų stogų jau krinta sniegas, o prie Neries vaikai lesina žiemoti į miestą atskridusias anteles.

Žiūriu į tas margaplunksnes ir galvoju, kuri iš jų Sigutė? O gal ji jau užmiršta, niekas jos nesigaili? Kaip ji gailiai atrodytų su savo varganais marškinėliais tarp mašinų, kaip ji nedrąsiai eitų gatve su karvute, kaip bijotų šviesoforų! Taip tęsiasi vaikystės pasaka, ją matai ir mieste, kur negyvena jokia Sigutė… Štai koks gražus dalykas yra pasaka, kaip ji yra visur ir niekur, kaip ant nuogo šaligatvio pamatai gražiausias pievas, Elenytę su Jonuku, kurių, eidami pro šalį, niekas ir nemato. O pasaka padeda matyti…

Man dabar atrodo, kad visas tris pasakas parašiau apie save. „Pelenų antelė“ yra apie vaikystę, rodos, kažkada tikrai taip buvo mano gyvenime. Esu basas ėjęs per šalnas, mačiau prajojančius kareivėlius, pažinojau piktus žmones, ir man atrodydavo, kad dėl jų rudenį mus palieka paukščiai, kad dėl jų ateina žiema. Paskui vėl pasirodydavo antelė, ir viskas atgydavo, ir piktų žmonių nelikdavo. Pati gamta, jos gyviai ir augalai, rodos, bausdavo arba atleisdavo, veikdavo žmonių gyvenimą, nugalėdavo piktąsias jėgas.

O pasaka apie Elenytę ir Jonuką, pagal kurią sukūriau „Avinėlio teismą“, yra apie jaunystę, apie jos pasakiškus troškimus. Kas būtų, jeigu patikėčiau pasaka ir tapčiau „karalium“, jeigu savo „dvare“ priglausčiau Elenytę su Jonuku? Ar gera man būtų tenai, ar mano pasakiška svajonė išsipildytų?

Visos pasakos čia ir nepasakoju, o tik pavaizduoju dvarą, karalių, kuris nuolat prisimena pasaką, nori, kad ji tokia pat graži būtų ir dvare. Bet čia ji visai kitokia, dvariškiai ją iškreipia, sumenkina, paniekina. Nėra smagu būti karalium: jį supa pataikūnai, niekingi niekingų darbų vykdytojai, kurių visas darbas – daug kalbėti ir nieko gero neveikti. Todėl pjesėje labai daug keistai „susuktų“ žodžių, kuriais galima žaisti kaip žaislais. Čia nieko gražaus negali įvykti, ir iš viso nieko negali įvykti. Ir todėl pjesės pabaigoje karalius nusimeta savo rūbus, tapdamas vėl paprastu žmogum. Jam lieka graži pasaka, kuri jį saugos nuo pikto, primins, kad gėrio jam reikia ieškoti nenaudojant prievartos, klastos.

Pati sudėtingiausia pasaka yra apie Eglę ir Žilviną, pagal kurią parašiau pjesę „Žemės duktė“. Apie daug ką ta pjesė, o labiausiai gal net apie mano vaikus. Tą pjesę pradėjau ne nuo pasakos, o nuo vaikų. Aš vieną kartą pamačiau, kaip jie neatskiria beržo nuo drebulės, išgirdau, kaip ginčijasi, kuris čia rugys, o kuris miežis. Labai iš toli atėjau prie šios pjesės. Taigi šiandien vaikai, ir ne tik vaikai, žino labai daug žodžių, vardų, pavadinimų, bet nepažįsta daiktų, kurie tais vardais pavadinti. Kiek daug dėl to nesusipratimų ir nelaimių! Štai Drebulė nežino, ką ji išduoda, nes ji yra tik išmokusi žodžius, o ne tai, kas tais žodžiais yra pavadinta. Žinoma, ne vien apie tai ši pjesė – perskaitysit patys.

Šias pjeses rašiau taip, kad jas galėtų skaityti arba scenoje žiūrėti ir vaikai, ir suaugę: noriu, kad vaikai būtų kartu su tėvais. Man tai labai gražu, ypač, kai jie galvoja apie tuos pačius dalykus.

Ar įdomu skaityt pjeses? Gal ir nelabai, ypač jeigu jas skaitysim kaip pasakėles. Aš paprastai skaitydamas įsivaizduoju herojus, mintyse „statau“ spektaklį. Tai būna labai įdomu. Taip tas pjeses ir rašiau, manydamas, kad jas kas nors taip pat „pastatys“ mintyse, o gal net ir scenoje.

Autorius

Pelenų antelė

VEIKĖJAI

SIGUTĖ, kuri nežino, kad ji našlaitė

BROLELIS raitelis

RAGANA pamotė

ŠAUKŠTABURNĖ ir TEŠLADANTĖ – Raganos pamotės dukros

MOTULĖ po žemėm

SIGUTĖ-antelė

KARVUTĖ

KALAITĖ

ŠARKA – piktoji Raganos dvasia

VARNAS – karo dvasia

RAITELIAI kareivėliai – visi kaip vienas

CHORAS

Scenovaizdis susideda iš trijų dalių, viena kitai prieštaraujančių, viena kitą papildančių ar tapusavy kovojančių. Arčiausiai ir žemiausiai yra piktųjų žemės dvasių buveinė. Tai mėnulio, žvaigždžių, požemio šviesos pasaulis, kuriame žmogaus daiktai yra įgiję keistą paskirtį. Raganos būstas – lyg ir kaimo troba, bet kartu ir kažkas kita.

Sigutės pasaulis – tai šviesos, erdvių, augalų ir gerųjų gyvių pasaulis. Su ja yra visų pakelių saulė: ji – visų žmonių saulė. Ji gali patekėti iš po augalo, iš po gero žmogaus kojų, ir viskas gyvena ir juda aplink ją, už jos, virš jos…

Už Raganos buveinės ir Sigutės žemės prasiveria kitų žmonių erdvė, kurioje palaidota Motulė, kurioje klajoja Brolelis raitelis ir iš kurios ateina karų ir nelaimių žinia. Ten yra visų žemė.

Visos tos trys scenovaizdžio dalys yra vienu metu: jos juda, keičia proporcijas. Kiekvienas daiktas ar veikėjas turi savo ribas, tačiau, keičiantis vaizdui, jie patenka į neįprastas situacijas, yra taip pat priversti keistis, priimti naują vaidmenį. Ragana Sigutės žemėje priversta tapti Motule, Sigutė Raganos buveinėje paverčiama Antele ir t. t. Tik Varnas ir Šarka – tai visų nelaimių nuojauta ir Raganos ryšininkė – neturi savo apibrėžtos ribos: veikia virš visų trijų pasaulių. Vėliau ir Sigutė Antelė tampa visų antele – nuskriaustųjų dvasia.

BROLELIS IŠVYKSTA Į KARĄ

Ramu Sigutės žemėj. Čia teka geroji jos saulė, viską gražiai apšviesdama. Tik Raganos požemių ji neapšviečia. Ten viskas dar sustingę, apšviesta negyva kito pasaulio šviesa. Pirmam plane – Šarka ant tvoros, lyg suakmenėjusi.

Toli, didelėj erdvėj girdėti Sigutės balsas. Jai atliepia aidas, o gal kitų piemenų balsai. Tie balsai – vienas po kito, išvien, atskirai. Tai žmogaus ir gamtos sutartinė, ryto džiaugsmas, kuris ateina iš neužmatomų tolių. Toje sutartinėje atpažįstame Sigutės balsą

– Saulele! Saulele

– Motinėle! Motinėle!

– O mes maži piemenėliai!

– Kur, saule, ugnelę!

– Sušildyk žemelę

basoms mūsų kojoms…

Kartu su šia sutartine artėja Sigutės balsas. Ji pasirodo su Karvute ir Kalaite

Ten, visų žmonių pasaulyje, Brolelis ant žirgo. Jo kaktoj – mėnulis. Jis medžioja, vaiko piktąsias dvasias. Šarka visa tai pajunta, krusteli uodegą, sunerimsta. Sutartinė nutrūksta

ŠARKA.

Kre kre kre!

Rrrrrragana!

Rrrrrragana!

Kre kre kre!

Rrrrrragana!

Rrrrrragana!

Šarka pakyla, suka ratus virš scenos, virš Raganos buveinės ir Sigutės, rėkdama šaižiu, grasinančiu balsu. Savo buveinėj pašoka atgijusi Ragana pamotė. Šarka tarsi prikelia požemio gaivalus. Ragana kaip ir Šarka rėkia tuo pačiu, į šaižų juoką panašiu balsu: Kre kre kre!

Šarka vis suka ratus aplink Sigutę, Karvutę ir Kalaitę, praskrenda pro saulę, pro augalus – tarsi ir jiems grasina. Iš už saulės išjoja brolelis ir šauna. Šarka dingsta

Raganos požemiai išsijudina, tarsi pradeda užgožti gamtos erdvę. Įsigali požemių šviesa

Štai ant laktos tupi Raganos dukros – Šaukštaburnė ir Tešladantė. Kilnoja rankas lyg varniukai sparnus, kreksi, bjauriai žiojasi. Nasrai, rodos, net veidus užgožia. Vienos burna kaip samtis, o kitos – pilna baisių dantų

Verda puodas. Aplink jį šoka Ragana, maišo šluota. Ugnis – puode, lyg pati ugnis virtų

RAGANA.

Ugnies viralas,

akmens biralas,

akmens biralas,

ugnies viralas…

(Kreksi)

Gardus kąsnelis –

galva kojelės,

skruzdės kaklelis,

ugnies pelenėliai.

(Kreksi)

Ugnies pelenėliai,

akmens smegenėlės,

galva kojelės,

skruzdės kaklelis.

Dukros plasnoja lyg varniukai lizde – vis prašo. Ragana kemša joms į burnas savo baisų viralą. Dalį valgio ji atideda Sigutei

RAGANA.

Šaukštaburnei – viralėlis,

Tešladantei – smegenėlės,

O Sigutei – pelenėliai…

(Atideda)

Tešladantei – kaklelis,

Šaukštaburnei – kojelės,

o Sigutei – akmenėlis…

(Atideda)

Ragana įriša į skarą tai, ką atidėjo Sigutei

RAGANA.

Jūs užvalgėt – ir gana,

O Sigutė – alkana,

alkana,

alkana…

(Kreksi)

Štai Sigutei – akmenėlis,

pelenėliai…

(Kreksi)

Štai Sigutei – akmenėlis,

pelenėliai…

Akmenėlis, pelenėliai,

pelenėliai…

Ragana apsuka sau galvą, apgręžia antraip daiktus ir, išėjus į laukų erdvę, pasidaro panaši į Motulę. Bet kai tik atsigręžia į mus – ji vėl Ragana, nes jos veidas – dvigubas. Ji, atsigręždama į savo buveinę, vis sukreksi. Paskui nutaiso Motulės balsą, šaukia Sigutę

RAGANA.

Ū ūūūū!

Sigut!

Ū ūūūū!

Kur tu?

Į visas puses nueina aidas. Raganos buveinė blėsta, tarsi atsitraukia jos pasaulis. Ryškėja Sigutės augalai ir gyvulėliai. Iš už saulės išeina Sigutė, o paskui – Karvutė ir Kalaitė. Visos trys žiūri link šaukiančio balso, įsiklauso. Ir mato Sigutė Motulę-raganą. Jos rankose lazdelė ir lauknešėlis. Sigutė neišmano apgavystės. Ji patikliai eina artyn

RAGANA.

Vai tu, vargdiene maža,

vai tau šalta rasa,

vai tau rankas gelia,

vai tau kojelės šąla,

vai tu, ryto rasele,

vai tu, mano dukrele,

vai kaip tau šalta, kaip šalta,

vai pavargai, išalkai…

Siekia paglostyti Sigutę, bet tuo metu suviauksi Kalaitė. Ragana skubiai atitraukia ranką, atsigręžia į Kalaitę, ir jos veidas persimaino. Ir meilūs žodžiai, sakomi Sigutei, ima skambėti šaižiai, nemaloniai. Bet visa tai mato ir girdi tik Kalaitė ir Karvutė. Sigutę pasiekia vien meilūs žodžiai

RAGANA.

Anksti kėlėjėlei –

štai tau pusrytėliai,

štai tau, dukrele,

balta duonelė,

štai tau viralėlis

baltam lauknešėly…

Meta Sigutei lauknešėlį, nusigręžus sukreksi ir dingsta. Sigutė atriša ir pamato, kas ten yra. Karvutė ir Kalaitė taip pat žiūri. Liūdna joms

Sigutės rauda

Geroji motinėle,

ar aš ne tavo dukrelė,

ar aš rasos mergelė,

kad man pusrytėliai –

tik akmenėliai,

tik pelenėliai?

Ar tu motulė man

netikra?

Ar aš ne tavo dukra?

Ar aš našlaitėlė,

purvabridėlė?

Ar aš benamė bevardė,

ar nėr kam manęs užtarti?

Saule saulele,

vėjau vėjeli,

užstokit mane prieš motulę,

prieš gerąją motinėlę…

Raganos buveinėje smagus sujudimas, net Šarka nenulaiko uodegos

Brolelis ant kalno klausosi Sigutės raudos. Šauna. Šarka išsigąsta. Tarsi krūpteli požemio gaivalai, užleisdami vietą gamtos erdvei. Brolelis prijoja prie raudančios Sigutės, guodžia

BROLELIS.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele –

mano žirgas žirgelis eiklus,

šautuvėlis taiklus.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele, –

skrenda kulkelės

greičiau nei bitelės…

Ragana girdi brolio žodžius, pykčiu nesitveria. Šarka vėl nerimsta, lyg kažką nujausdama. Tarsi visa gamta tiesia savo rankas priglobti Sigutę. Net žemė perskyla, persišviečia joje tikroji Sigutės Motulė, gulinti savo amžinam mirties guolyje. Bet Sigutė jos nenujaučia, tarsi negirdi žodžių, nes Ragana nuslėpė tikrosios Motulės mirtį

Iš po žemių – gili Motulės rauda

Motulės rauda

Aš tavo tikroji motulė,

nakties motinėlė,

tave varge palikau,

vėjų šaly palikau

ant ne savo rankelių,

ant Raganos kelelių.

Mano dukrele,

šviesiais lapeliais,

kas glosto šukuoja

tau glotnią galvelę,

kas rankeles tavo myli,

kas sapnus tavo supa,

kas ryto ugnelę tau užkuria?

Vai kam aš miriau – motulė,

žemės šaltos motinėlė…

Dovanok man, dukrele,

už mano mirtelę,

dovanok,

dovanok,

dovanok…

Karvutė ir Kalaitė klausosi raudos. Ir Ragana klausosi, prietemoj net akys žaibuoja. Motulė lėtai grimzta žemėn, jos balsas tolsta

Raganos pasaulį apima įniršis. Siaučia Šarka – atsitiks kažkas baisaus. Raganos buveinės atšvaitai krinta ant Sigutės laukų, ant saulės, ant augalų. Vėjas, ugnies šlamesiai. Šarka kreksėdama dingsta akiraty. Širdį verianti aimana, ugnies blyksniai. Ragana išbūrė kažkokią nelaimę. Pasigirsta ankstesnių tekstų nuotrupos, atskiri žodžiai – kartu, vienas po kito įvairiose salės ir scenos vietose

Saulele geroji,

pakurki ugnelę,

už juodą mirtelę,

už glotnią galvelę,

už šaltą žemelę,

už šaltas rankas

dovanok dovanok

dovanok…

Iš ano, visų žmonių pasaulio, pasigirsta šiurpus balsas:

Skrenda! Skrrrrrenda!!!

Balsai vis labiau sunerimę

– Už žemės motulę…

– Už rytmečio rasą…

– Už glotnią galvelę…

– Už šaltą žemelę…

– Skrrrrenda!

Nutrūksta žodžiai, labiau sutemsta, nes šviesą užstoja didelis, baisus Varno šešėlis. Varnas įskrenda paskui savo didelį šešėlį

VARNAS.

Ka! Ka! Ka!

Ka-rrrras!

Ka-rrrras!

Ka-rrrras!

Varnas suka ratu. Nuskrenda. Prie Raganos „vartų“ susispiečia ir Sigutė, ir Karvutė, ir Kalaitė, nes tai vienintelis prieglobstis aptemusiuos ir ištuštėjusiuos laukuos. Visi sunerimę, priversti glaustis prie svetimos buveinės.

Jie nežino, kas pasauly įvyko. Ir Brolelis sunerimęs

Ragana visa persimainiusi. Ji vėl apsuka savo galvą, daiktus ir pavirsta gerąja Motule prie vartų

BROLELIS.

Kas čia daros,

kas čia vyksta,

ko tas Varnas

šitaip pyksta?

Ką padarė

per ilga

Šarkos varnos

uodega?

Kalaitė viauksi – lyg norėtų kažką pasakyti

RAGANA.

Nei žinau aš,

nei jūs klauskit!

Štiš, juodoji,

ko čia viauksi!

Nuo pavojų,

nuo baisiausių

jus visus visus

priglausiu!

Atsigręžia į Kalaitę – baisi Ragana žiežula. Ragana mėgina visus priglausti, bet gyvulėliai traukiasi nuo jos, o paskui – ir Sigutė

Toli dundesys, balsai, kurie vis labiau išryškėja, tampa kariška daina. Pačiame horizonte pasirodo raiteliai kareivėliai – visi kaip vienas. Žodžiams pritaria žirgų kanopos

Ei! ei!

Lygūs laukai!

Ei! ei!

Eiklūs žirgai!

Ei! ei!

Aštrūs kardai!

Laukai! Žirgai!

Ei! ei!

Aštrūs kardai!

Virš karių pulko – Varno šešėlis. Snape – laiškas. Jis skrenda per visą pasaulį ir rėkia

VARNAS.

Ka-rrrrrras!

Ka-rrrrrras!

Ka-rrrrrras!

Ka-rrrrrras!

Prie Brolelio kojų iš snapo nukrinta laiškas. Tai baisi karo žinia. Sigutė apkabina Brolelį. Ragana taip pat nori apkabinti, bet jai kelią pastoja Kalaitė

Sigutės rauda

Išlydėsiu išleisiu

tave į karą

už jūrų marių…

Kur tavo rankos gulės,

kur tavo žodžiai tylės?

Kas pamatys,

kas pamatys

mano skaudžias mintis?

Ar bus kam užtarti,

ar bus kam užtarti

mano rankas,

mano vardą?

Toli lig karo –

už jūrių marių…

Ar iš ten bepareis,

ar iš ten bepareis

tavo kojelės?

Ar bus ten žemės,

ar bus ten žemės

pasiilsėti

tavo rankelėms?

Vidury marių,

vidury marių

žodžiai nutils,

o raibos žuvys,

o raibos žuvys

dainų tau kapą

ar besupils

ar besupils?

BROLELIS.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele,

mano žirgas žirgelis eiklus,

šautuvėlis taiklus.

Švino kulkelės –

greitos bitelės.

Iš karo aš pardainuosiu,

šį rudenėlį parjosiu.

Raganos rauda

Vai tu, mano sūneli,

vai tu, akių šviesele,

akeles pražiūrėsiu,

rankeles prarymosiu

tavęs laukdama…

Gyvą ar mirusį,

gyvą ar mirusį

tave bematysiu…

Kaip ir pridera, po kiekvienos frazės Ragana bando kūkčioti, bet jai vis išeina tas nelemtas kreksėjimas, panašus į šiurpų juoką

Vėl pulkas raitelių, vėl tas karingas „Ei!“ Tai jau ne daina, o padriki karingi garsai. Brolelis atsisveikina su Sigute, su gyvulėliais, su saule ir augalais. Iš visų raitelių jis pats gražiausias. Jie visi nujoja. Raganos buveinė sustingsta, suaušta

Žodžiai iš ankstesnių tekstų. Tai viso pasaulio žodžiai. Per sustingusią Raganos buveinę nubėga rausvi raitelių šešėliai

raiteliai skrenda

krinta rasa

kraujo rasa

vidury marių

kraujo rasa

raiteliai skrenda

raiteliai skrenda

krinta rasa

jiems po kojų

PIKTAS RAGANOS SUMANYMAS

Jau ne ta Sigutės žemė, ne tokia linksma saulė, augalai patamsėję, nykesni. Prie Sigutės glaustosi Kalaitė. Karvutė ją šildo. Kreksėdama atskrenda Šarka, puola Sigutę ir jos gyvulėlius. Nėra Brolelio, nėra kam šarkos nuvyti. Ragana visa tai stebi ir džiaugsmu nesitveria. Sigutė pati bejėgiškai nuo Šarkos ginasi

SIGUTĖ.

Motule motule, kur tu? –

Žemė, dangus apkurto…

Tavo balso neišgirsdama,

užtarimo nesulaukdama,

nematau aš žolynų gražių,

nieko nebegirdžiu…

Visa Raganos šeimyna tyčiojasi iš Sigutės, pamėgdžioja jos žodžius. Joms jau nėra ko bijoti

RAGANOS DUKROS.

– Kur tu?

– Apkurto

neišgirsdama,

nesulaukdama…

– Žolynų gražių

nebegirdžiu…

Vėl Šarka. Ragana tarsi erzina visus savo dvigubu veidu

SIGUTĖ.

Aptemo mano saulelė,

sutemo mano akelės…

Kur tu, broleli, klajoji,

kur ilsisi tavo kojos,

ką tavo rankos globoja,

ką jos nuo vėjų užstoja?

O gal tau po žemėm

naktis jau sutemo –

ir nematai mano rankų sušalusių,

mano veidų išbalusių…

Ragana atgręžia į Sigutę netikros motulės veidą. Ji apsimeta nepatenkinta, kad Sigutė taip nuliūdusi

RAGANA.

Verkinėji, tinginėji,

jokio darbo nedirbėji.

Noriu darbo aš tau duoti –

ir nereiks tau taip raudoti…

RAGANOS DUKROS (pritaria).

Verkinėji, tinginėji,

jokio darbo nedirbėji…

Ragana nuplėšia Sigutės marškinėlius, numeta jai pakulų kuodelį

RAGANA.

Susiverpsi sau verpimą,

išsiausi sau audimą –

tai nereiks tau tinginėti,

vaikštinėti, verkinėti…

Ragana numeta marškinėlius dukroms. Ji jau savo buveinėj. Sigutė žiūri į kuodelį ir nežino, ką reikia daryti

SIGUTĖ.

Kaip, motule, man neverkti, –

kaip tas pakulas suverpti,

kur ratelį aš begausiu,

kaip be staklių aš išausiu?

Sigutei labai šalta. Ragana džiūgauja, kad Sigutė šąla

RAGANA.

Sušaldyt, sušaldyt ją,

ir išeis jos dvasia!..

Kre kre kre!

Sušaldyt, sušaldyt ją,

ir išeis jos dvasia!..

Kre kre kre!

Raganos dukros pritaria tais pačiais žodžiais. Tuo metu Sigutę vėl puola Šarka. Karvutė neištveria, eina prie našlaitės ir prašneka žmogaus balsu

KARVUTĖ.

Vai Sigute,

vai našlaite,

prie manęs arčiau prieiki.

Kam tos raudos,

kam tas verksmas –

aš tas pakulas suverpsiu.

Ragana piktai klausosi. Karvutė nuryja pakulas, atrajoja

RAGANA.

Jau Sigutė ne viena –

susimokė prieš mane.

Visos trys susikalbės,

niekas man nebepadės,

o brolelis kai parjos, –

mano kaulus išsijos!

Karvutė atryja gražius marškinėlius

KARVUTĖ.

Štai tau marškinėliai,

šilti šiltutėliai:

tau pilni jie šilumos,

gerai bus tau kaip namuos!

Sigutei šilta su naujais marškinėliais. Bet Raganos buveinėj viešpatauja baimė, pyktis. Ragana įsisiautėja, pradeda dominuoti jos buveinės šviesa

RAGANA.

Sudegint, sudegint ją, –

ir išeis jos dvasia!..

Kre kre kre!

Sudegint, sudegint ją,

ir išeis jos dvasia!..

Kre kre kre!

Raganos žodžiams pritaria dukros. Ragana sugalvojo kažką baisaus, nežmoniško. Krosnyje rusena labai karštos žarijos. Jų atšvaitai krinta ant Sigutės laukų kaip kokie vakaro šešėliai. Laikas namo – prie židinio, į savo lizdus, į savo guolį, laikas visiems gyviesiems, visiems, pilniems praėjusios dienos. Toli – Sigutės vakaro daina

SIGUTĖ.

Saulele saulele,

užkurki ugnelę –

jau vakaras temsta,

jau šalta žemelei.

Lizdus išpureno

jau paukščių tėveliai,

jau parskrenda, parskrenda

paukščių vaikeliai.

Jau renkas, jau renkas

visi gyvulėliai –

tik man motinėlė

paklos akmenėlį.

Saule saulele,

užkurki ugnelę –

jau vakaras temsta,

jau šalta žemelei.

Žarijos baisios. Sigutei dainuojant vakaro dainą, Ragana griebia kastuvą ir kasa duobę prie slenksčio. Žemė lekia į visas puses – net švilpia. Dukros pamėgdžioja Raganos judesius. Akiratyje tai pasirodo, tai vėl išnyksta Sigutė su savo gyvulėliais, vargana Sigutė, nors ir su gražiais marškinėliais. Įsigali vakaras kaip koks Raganos židinio šešėlis

Duobė jau iškasta, ji pripilama žarijų, užklojama šakomis

RAGANA, DUKROS.

– Sudegint! Sudegint!

– Jos dvasią – sudegint!

– Ir kvapą – sudegint!

– Ir balsą – sudegint!

– Ir balsą! Ir dvasią! Ir kvapą!

Ragana apsuka savo galvą, dabar ji – geroji Motulė prie vartų

RAGANA.

Och, oooooooooo!

Bėki, Sigute, namooooo!

Bėki, karvute, namooooo!

Debesys skrenda, skrenda!

Žaibais jie į žemę krinta!

Bėkit, kas gyvas, namooooo!

Ir gyvulėliai – namooooo!

Slenka naktis tamsioji,

žemė, dangus žaibuoja!

Och oooooooo!

Skrenda debesys – raudoni vakaro raiteliai, sminga žaibai. Temsta ir temsta. Visa Raganos buveinė apšviesta nejaukios žarijų šviesos

O štai ir Sigutė su gyvulėliais. Motulė ragana laukia, kada jie visi arčiau prieis

RAGANA (meiliai).

Eikš, Sigute,

Eikš, dukrele, –

štai šviežiai kepta duonelė,

štai šilkiniai patalėliai,

štai pūkiniai pagalvėliai –

susušilsi, pailsėsi.

Sigutė, nieko neįtardama, eina prie duobės. Karvutė ir Kalaitė virpa, lyg norėdamos ką pasakyt. Motulė-ragana meiliai žiūri

Bet štai Kalaitė neištveria, šoka prie Sigutės ir visų nuostabai prašneka žmogaus balsu

KALAITĖ.

Neik, Sigute,

neik, dukrele, –

ten nevalgysi duonelės,

ten ugniniai patalėliai,

ten žarijų pagalvėliai, –

pelenais tenai pavirsi!

Pažvelgė Motulė-ragana į Kalaitę – ir ji vėl baisioji žiežula. Iš viso vieko spyrė Kalaitei, ši skaudžiai suvaitojo

Ragana vėl šaukia nueinančią Sigutę, vėl ji gerąja motule apsimetė, dar labiau paplonino balsą

RAGANA.

Eikš, Sigute,

eikš, dukrele,

štai garuoja tau duonelė,

štai šilkiniai patalėliai,

štai pūkiniai pagalvėliai –

susišilsi, pailsėsi.

Sigutė vėl eina link žarijų duobės. Kalaitė vėl prašneka

KALAITĖ.

Neik, Sigute,

neik, dukrele,

ten nevalgysi…

Kalaitę, nebaigusią sakyti savo įspėjimo žodžių, Ragana nutrenkia dukroms. Ši tik suvaitoja ir nutyla. Dabar nėra kam Sigutės įspėti

RAGANA.

Eikš, Sigute,

eikš, dukrele,

eikš, dukrele,

per kiemelį,

per kiemelį,

po žingsnelį,

po žingsnelį

lig namelių,

lig namelių,

lig namelių…

Patiklioji Sigutė eina. Ritmiškai, džiaugsmingai kiekvienam jos žingsniui choru pritaria Ragana ir jos dukros

– Po žingsnelį…

– Po žingsnelį…

– Po žingsnelį…

– Lig namelių…

– Lig namelių…

– Po žingsnelį…

Sigutė krinta į duobę, pašoka liepsna. Širdį verianti aimana. Dabar Raganai jau nėra ko slėpt savo veido – ji vėl tikroji žiežula. Visa Raganos šeimyna, kartu ir Šarka, džiūgauja. Ragana spjauna į žarijų duobę. Kai ugnis užgęsta, susemia pelenus ir išpila patvory

RAGANA.

Tai šilkiniai patalėliai,

tai pūkiniai pagalvėliai,

tau kaulelių pelenėliai, –

pavargai – pasilsėsi…

(Kreksi)

Tai šilkiniai patalėliai,

tai pūkiniai pagalvėliai,

tai kaulelių pelenėliai, –

sušilai – pasilsėsi…

Raganai dingus, prie pelenų krūvos prieina Karvutė, ilgai ir liūdnai į juos žiūri. Paskui pasilenkia, lyžteli, nusidriekia seilė – ir iš pelenų pakyla šviesos stulpas, kuris apšviečia visą žemę, sukrečia Raganos buveinę – įvyksta nenumatytas dalykas. Visa Raganos buveinė grimzta baisiai kreksėdama. Iš pelenė krūvos pakyla balta antelė ir skrenda ten, kur ganėsi karvutė, kur Brolelis medžiojo, kur tikroji Motulė giliai žemėj guli, skrenda ieškoti savo gyvulėlių, augalų. Bet ten nieko nėra, nyku, nepažįstama. Giliai, lyg iš po žemių, girdėt aimana:

antelė antelė

balta pelenų antelė

antelė balta

pelenų antelė

balti pelenėliai

baltos plunksnelės

antelės antelės

BROLELIO KERŠTAS

Ruduo. Nyku, liūdna. Sunkias galvas nusvarino augalai, svyra šalnos pakąstos gėlės. Pasitraukė vasara, džiaugsmas. Liūdna ir saulei vienai – be Sigutės. Kažkur smagiai kreksi Šarka – ji čia dabar šeimininkė

Praskrenda Antelė. Ją vejasi Šarka, muša ją sparnais

Paukščiai dingsta. Toli – kareivių daina

Ei! ei! ei!

Ei! ei! ei!

Namo!

Linksmai!

Ei!

Kardai! Žirgai!

Ei! ei! ei!

Laimėjom, ei!

Ei! ei! ei!

Namo! Kariai!

Namo! Žirgai!

Namo! namo! namo!

Ei! ei! ei!

Laukia!

Motulė!

Sesė!

Ei! Laukia!

Namo! Kariai!

Žirgai!

Kardai!

Namo!

Namo! namo! namo!

Su ta daina pasirodo raitelių pulkas. Pats gražiausias, pats šauniausias – tai Sigutės Brolelis. Jis nuo visų atsiskiria, dairosi – visur tuščia, nyku. Nėra Sigutės, nematyt linksmų gyvulėlių, niekas jo nelaukia. Tik viena baltoji Antelė atskrenda – link Brolelio. O kareivėliai joja ir nujoja dainuodami

Antelė suka aplink brolio galvą, jis pakelia šautuvą – tuoj šaus. Ir prašneka Antelė. Jos balsas liūdnas, monotoniškas – lyg jis ateitų iš toli

SIGUTĖ ANTELĖ.

Nešauk, broleli,

aš tavo seselė,

pelenų antelė

raibaplunksnelė

iš pelenėlių…

O motinėlė –

tai raganėlė,

namo vadino

ir sukūrino

mane ant slenksčio…

Brolelis nuleidžia šautuvą, klausosi

SIGUTĖ ANTELĖ.

…ir sukūrino

mano rankas sušalusias,

mano veidus išbalusius,

mano kojas sugeltas,

mano pirštus šaltus,

nei naginėlių

nepagailėjo,

nei į akis

pažiūrėjo.

Nepaglostyta, neprausta,

nelaukiama, užmiršta,

alkana, nešukuota,

į žarijas įviliota,

ant slenksčio

sudegiau.

Tiktai karvutė

priėjo,

į pelenus pažiūrėjo

ir taip prikėlė

iš pelenėlių

mane

balta antele

raibaplunksnėle…

Nešauk, broleli,

savo seselės,

jau nebegrįšiu

į savo žemelę,

aš – amžinoji antelė.

BROLELIS.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele –

mano žirgas žirgelis eiklus,

šautuvėlis taiklus.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele,

visą pasaulį apjosiu,

aš tau suieškosiu

kelią, kur guli

tavo tikroji motulė

SIGUTĖ ANTELĖ.

Vis tiek nenueisiu, kur guli

mano tikroji motulė.

BROLELIS.

Neverk, sesele,

neraudok, sesele,

mano žirgas žirgelis eiklus,

šautuvėlis taiklus…

Bet tuo metu vėl įskrenda Šarka. Lyg pagal pavojaus signalą atgyja visi Raganos gaivalai. Ant Brolelio, ant Antelės krinta baugūs ano pasaulio atšvaitai

Brolelis prisitaiko ir šauna. Pabyra Šarkos plunksnos, ji krinta žemyn. Raganos buveinėj sąmyšis. Pati Ragana šoka gelbėti padėties. Ji pašoka, apsuka sau galvą ir pavirsta gerąja Motule prie vartų, meiliai žiūri į Brolelį

Brolelis joja, seselė Antelė jį lydi ligi Raganos kiemo

RAGANA.

Vai tu, mano sūneli,

vai tu, akių šviesele,

vai kur gulei, kur kėlei,

vai kaip tau širdį gėlė

be savo motinėlės,

be jos užtarimų,

atsidusimų…

Mėgina raudot, bet pasigirsta vis tas pats kreksėjimas

BROLELIS.

Dėkui dėkui, kad raudojai,

kad rankas tu prarymojai,

kad akis tu pražiūrėjai,

kaip žarijomis žibėjai…

Dėkui dėkui, motinėle,

kad globojai seserėlę,

kad migdei ją patalėliuos

ant pūkinių pagalvėlių…

Ragana nori prieiti ir apkabinti Brolelį, bet negali – vis žirgas pastoja kelią

RAGANA.

Išverkiau akis, vaikeli,

bežiūrėdama į kelią!

Kaip tave man apkabinti,

kaip tą žirgą nuraminti?

BROLELIS.

Dėkui dėkui, motinėle,

kad vartus tu man atkėlei.

O dabar štai šerk žirgeliui,

pasitrauks jisai nuo kelio!

Ragana šėrė – prilipo ranka. Plėšia plėšia – neatplėšia. Ryškėja jos tikra, raganiška, prigimtis, kurią taip ilgai slėpė ne tik nuo Sigutės, bet ir nuo Brolelio. Ragana kreksi, blaškosi vis dar norėdama apsimesti Motule

RAGANA.

Kas gi čia dabar nutiko,

štai visa ranka prilipo!

Kaip dabar tave paliesiu,

kaip palietus pamylėsiu!

BROLELIS.

Kad pirma ranka atšoktų,

žirgui trenk antra į šoną!

Kiek tik galėdama, Ragana šeria žirgui į šoną. Prilimpa ir antra ranka. Ji vis labiau „raganėja“, prisiliesdama prie žirgo – prie kito pasaulio, kuris priklauso žmonėms. Spiria viena koja – prilimpa, spiria kita – prilimpa. Mėgina raudoti, bet dabar jos visi žodžiai susimaišo: ir geri, ir blogi

RAGANA.

Vai tu, mano sūneli…

Vai tu, akių šviesele…

Gyvą ar mirusį…

Gyvą ar mirusį…

Sudegint…

Kvapą sudegint…

Kre kre kre!

Vai tu mano sūneli…

Kre kre kre!

Sudegint…

Gyvą ar mirusį…

Kre kre kre!..

BROLELIS.

Vai tu motule, kaip kentėjai,

kaip akis tu pražiūrėjai!

O dabar į žirgą – nosim,

ir visa tu atsiknosi!

Ragana trenkia – ir nosis prilimpa. Spardosi – ir nieko.

Iš pačios gilumos piktas raganiškas atsidusimas

BROLELIS.

Ei! ei! eiiii!

Laukais!

Miškais!

Visais!

Keliais!

Ei! ei! eiiii!

Brolelis pavaro žirgą. Tas lekia su Broleliu raiteliu ir su Ragana prie šono – net švilpia. Pabyra grėblio dantys, šiukšlės, skudurai ir visokie šlykštūs gaivalai. Kratosi ir Raganos dukros – jos taip pat subyra. O žirgas neša Raganą, ji klykia, jos plaukai draikosi, krinta ant laukų, ant saulės. Tai sniegas. Amžiams nugrimzta Raganos pasaulis

BROLELIS.

Už antelę seserėlę,

už žarijų patalėlį

neški raganą laukais,

lygumon, kalnais, miškais,

kiek gali, kiek akys mato,

tegu kaulai išsikrato,

tegu draikos smegenėlės

pamotėlės raganėlės –

už sudegintą seselę,

pelenų antelę.

Brolelis su Ragana dingsta. Vieniša Karvutė ir liūdna Kalaitė. Sninga, nyku. Tai sninga Raganos smegenys

Praskrenda vieniša Sigutė Antelė – lyg atsilikusi, neišskridusi į dausas. Karvutė ir Kalaitė ją atpažįsta. Bet padarytos skriaudos ir jos jau negali atšaukti – Sigutė ir lieka Antele

Lyg iš žemės gelmių – aimana, kuri ir lydi Antelę per šį liūdną, pirmu sniegu uždengiamą rudens pasaulį

CHORAS.

Nėra, tai nėra

broliui seselės.

Skrenda, tai skrenda

raibaplunksnėlė.

Kloti pakloti

balti patalėliai.

Sninga, tai sninga

raganos smegenėlės.

Uždanga

Avinėlio teismas

Žmonių pasaka lėlėms vaidinti

VEIKĖJAI

KARALIUS

ELENYTĖ – našlaitė karalienė

JONUKAS AVINĖLIS – Elenytės brolelis

PIKAIZENAS – slaptasis rūmų patarėjas

RŪMŲ ŽIEŽULA

KIRVIAKAKTIS

ŠNIBŽDEIKA

UOSLYS

TRIBUNOLAS SU ĮSTATYMU

MINISTRAI

RŪMŲ DAMOS

JUOKDARIAI

RŪMŲ ŠAUKLYS

KARALIŠKOJI PAUKŠČIŲ IR ŽVĖRIŲ KAPELA

VARNŲ CHORAS

VISOS KARALYSTĖS ŽMONĖS

Vaidina aktoriai, kaukės, lėlės, marionetės

Scenovaizdis primena senovinį paveikslą arba lietuvių liaudies raižinį. Centre – „dvaro“ gyvenimas, gilumoje, fone – pasakos apie Elenytę ir Jonuką motyvai. Paveikslo „paraštėse“, mažuose langeliuose, gyvena karalystės žmonės: valstiečiai, amatininkai, pirkliai, elgetos, miškų kirtėjai, žvejai ir kt. Kiekvienas jų vaizduoja savo darbą. Tai mechaniniai medinukai, kurie juda visi kartu, kai juos „paleidžia“ į darbą Karalius arba dvariškiai. Šiaip jie yra tarsi „karališkojo“ paveikslo ornamentas. Viršutinėje paveikslo dalyje sutūpęs Varnų choras, kuris toje pačioje vietoje lieka iki spektaklio pabaigos. Juokdariai nėra susiję su scenovaizdžiu, jie iš jo gali laisvai „išeiti“, nulipti nuo scenos, įsimaišyti tarp žiūrovų

PROLOGAS

Scena tamsi, tuščia. Visiškoje tamsoje, skambant Elenytės ir Jonuko pasakos motyvui, praplaukia vieniša maža švieselė, lyg žaltvykslė kažko ieškotų. Girdėti varpelis: din din. Ten, kur sustoja švieselė, nušvinta žmogaus rankos – tarsi pačios pradeda šviesti. Švieselė grįžta atgal, tolsta. Link jos žmogus tiesia rankas, kurios dabar apšviečia gražius pasakiškus daiktus. Skamba varpelis. Vaiko balsas – dėlioja žodžius:

– Ele-elenytė ir Jo-jo-nu-kas lie-tuvių liau-dies pasaka ėjo keliu du naš-našlaičiai Elenytė ir Jonukas…

Žmogus, ieškantis pasakos, šviečiančiom rankom seka spindulį, kol apšviečia Elenytę ir Jonuką avinėlį: baltus, mažus, lyg kažkur labai toli esančius. Dabar ir jie eina paskui tą patį spindulį, bet aukštyn, tamsiu dangum, baltai apšviesti. Juos seka gėlės žiedas, medžio šaka, aukso žiedas, ėriuko pėda, kuri sustoja ir lieka virš scenos. Vaiko balsas:

– Jonukas užsimanė gerti ir pamatė ėriuko pėdą, pilną van-dens van-dens Elenytė sako ne-gerk Jonuk avinuku pavirsi Jonukas nepaklausė išgėrė iš jos vandenį Elenytė apsidairė ir pamatė brolio vietoj avinuką ir ilgai verkė vakare priėjo šieno kaugę sulipo ant jos ir užmigo rytą karalius pamatė ką gulint ant šieno ir pasiuntė tarnus tai buvo liekna graži mergelė našlaitė su broliu avinėliu karalius užaugino našlaitę ir paėmė į žmo-žmo-nas į žmonas ir laimingai gy-ve-no gyveno…

Gal tai žmogus girdi savo vaikystės balsą, savo pasaką, prisimena nekasdienišką pasaulį? Artėja minios gausmas, kuris tarsi aidas ima kartoti paskutines frazes. Vaiko žodžiai kartojami įsakmiau, kaip koks liepimas

Sunerimęs žmogus liko su spinduliu ir su šviečiančia ėriuko pėda. Gęsta ant žmogaus rankų krintanti šviesa, ji tolsta tolsta

I DALIS

Ryškėja scenovaizdis, karalystės žmonės paveikslo paraštėse. Vienišas žmogus ištiesęs rankas link Elenytės ir Jonuko. Jie panašūs į ką tik matytus anuos, iš pasakos, bet dabar jie kur kas didesni. Viršuj – Varnų choras. Rūmų pakraščiuose sustingę ir įsitempę dvariškiai, tarsi skulptūros, pozuojančios didybę ir neprieinamumą. Tik vienišas tolimas varpelis primena ką tik matytą pasakos motyvą. Jis girdėt pro nematomos minios ošimą. Iš žmogaus yra kažko laukiama ar net reikalaujama. Žmogus dvejoja, nesiryžta prisiliesti prie Elenytės ir Jonuko. Tarsi ragindamas atgyja Varnų choras

VARNŲ CHORAS.

Reikia varnelėms,

reikia karaliaus!

Reikia karaliaus!

Karrraliaus!

Karaliaus!

Vienas po kito atgyja dvariškiai, jų ir varnų tekstas persipina

VARNOS, DVARIŠKIAI.

Reikia karaliaus!

Reikia karaliaus!

Paimk Elenytę mergelę!

Paimk Elenytę mergelę!

Paimk Elenytę į žmonas!

Paimk Elenytę į žmonas!

Tave padarysim karalium!

Tave padarysim karalium!

Šaižas varnų raginimas pereina į įtaigų dvariškių šnabždesį, kol žmogus paliečia Elenytę ir Jonuką

DVARIŠKIAI.

Priimk Karaliaus vardą!

Priimk Karaliaus vardą!

Priimk su rūbais ir karūna!

Su karaliene žmona!

Su našlaite iš pasakos,

kad visur apie mus pasakotų,

ir kad jinai papuoštų

mūsų aukščiausią sostą!

Žmogus visa tai priima iš dvariškių rankų. Karalystė nušvinta nauja, ryškia šviesa, tarsi prisikeldama naujam gyvenimui. Sujuda scenovaizdžio „paraštės“: žmogeliai pradeda dirbti, sveikindami Karalių-žmogų ir karalienę našlaitę. Visuotinis sveikinimas, dvariškių balsai susilieja su „liaudimi“, bet jie šiek tiek groteskiški. Tačiau šiokia tokia „vienybė“ yra

BALSAI (iš visų pusių).

Sveikas, žmogau Karaliau!

Sveika, karaliene mergele!

Sveikas, soste aukščiausias!

Sveiki, rūbai brangiausi!

Sveika, visa karalyste!

Pavaldiniai ir dvariškiai!

Sveiki, medžiai ir gėlės!

Sveikas, žmogau avinėli!

(Nusilenkia Karaliui, Elenytei, avinėliui)

Žmogų-karalių apstoja „visas dvaras“, juokdariai, jis sodinamas į sostą

Didelė balta ranka papuošia Elenytę vestuvių rūbais, ant avinėlio rago užmauna vestuvių žiedą. Viršum visų – kaip karūna – spindi ėriuko pėda

VARNŲ CHORAS.

Turim Karalių!

Turėsim darbo!

Turim Karalių!

Turėsim darbo!

JUOKDARIAI (virsdami kūliais).

– Ir aš ten buvau!

– Vos nepražuvau!

– Tai buvo, kad buvo…

– Prikandau liežuvį!

– Visiems, kas tai matė…

– …akis išbadė…

– …kad nematytų, ką matė!

RŪMŲ ŠAUKLYS.

Rūmų patarėjas!

Rūmų patarėjas!

Svarbių žinių skelbėjas!

Antspaudų nešėjas!

Pasirodo Pikaizenas. Visi jam duoda kelią. Kiekvieną iškilmingą frazės „pakilimą“ palydi skambalas, švilpukas ar būgno dundesys

PIKAIZENAS (iškilmingai).

Jums skelbiu iškilmingai, kad:

džiaugsmu banguoja karalystė, kad:

visi laimingi linksminasi, jog:

mes turime Karalių, o su juo

ir paprastą mergelę karalienę

ir dar ne vieną…

VISI.

– Sveikinam Karalių!

– Sveikinam Karalių!

– Kad ilgai gyventų!

– Kad nepasentų!

– Kad gerai matytų!

– Kad ilgai valdytų!

– Kad aprėptų mus

žvilgsniu plačiu!

– Lig karalystės pakraščių!

– Valio! Valio! Valio!

PIKAIZENAS (visa tai kantriai išklausęs, tęsia).

…ir dar ne vieną –

su karaliene turime mes josios

našlaitį brolį avinėlį Joną!

Per dvariškius nubanguoja šurmulys, nusivylimas. Labiausiai išsiskiria Šnibždeika

DVARIŠKIAI (pašnibždom, beveik visi kartu).

– Žiūrėk, žiūrėk – dviragis!

– Skeltanagis!

– Išniekinimas!

– Mūsų nepasiklausė!

– Išniekinimas sosto aukščiausio!

Pikaizenui visa tai šiek tiek patinka

PIKAIZENAS (tuo pačiu iškilmingu tonu).

Su jum kartu džiaugiuosi, kad:

jūs priimate avinėlį, kad:

papuoš jisai aukščiausią sostą, jog

primins jis mūsų teisingumą, juo

tikės prasčiokai, nes

teisingai turime valdyti mes!

Per dvariškius vėl nuvilnija šurmulys

DVARIŠKIAI (pašnibždom, beveik visi kartu).

– Neleisim! Neleisim!

– Pamintos mūsų teisės!

– Kur matyta!

– Kur girdėta!

– Kad prie sosto

avinas stovėtų!

Pikaizenas tyliai pritaria dvariškiams, bet žodžiais jis turi atlikti savo aukščiausią karalystės „pareigą“

PIKAIZENAS.

Be to, turiu visus įspėti, kad:

bus pavartota prievartos jėga:

kas avinėlį apkalbės,

tas kartuvėse kabės!

DVARIŠKIAI (garsiai, pritardami).

– Tas kartuvėse kabės!

– Kalbės!

– Kabės!

– Kartuvėse kalbės!

VARNŲ CHORAS.

Turim Karalių!

Turėsim darbo!

Turim Karalių!

Turėsim darbo!

Dvariškiai įsidrąsinę apžiūrinėja avinėlį, „komentuoja“

ŠNIBŽDEIKA.

Ragai! Tokie ragai nenumatyti!

Įstatymuose neaprašyti!

VISI.

– Nenumatyti!

– Neaprašyti!

UOSLYS.

Mačiau! Mačiau!

Slaptose knygose skaičiau!

KIRVIAKAKTIS.

Avino kailiui,

avino kailiui

įstatymas vienas – peilis!

Visi pritaria Kirviakakčiui, nors šiaip atrodo, kad pritaria Pikaizeno žodžiams

PIKAIZENAS (Karaliui, lyg įsakydamas).

Girdėdamas visų pritarimą, todėl:

Karalius džiaugdamasis skelbia –

todėl:

KARALIUS (lyg paklusdamas).

Raišiems atleidžiu raišumą!

Akliems atleidžiu aklumą!

Atleidžiu bebalsiams tylėjimą!

Kam skauda, atleidžiu skaudėjimą!

Kupras atleidžiu kuprotiems!

Protingiems atleidžiu protą!

Nuogiems atleidžiu nuogumą!

Kvailiems atleidžiu kvailumą!

Visus nuo ligų, kas serga!

Vargšus atleidžiu nuo vargo!

Scenovaizdžio „paraštėse“ sujuda visi žmogeliai. Su kiekviename fraze – visos karalystės atsidusimas, palengvėjimas. Dvariškiai Karaliaus žodžius tuoj paverčia savo „įstatymais“

ŠNIBŽDEIKA.

Žodžius atleidžiu kalbėjimui!

UOSLYS.

Akis atleidžiu žiūrėjimui!

JUOKDARIAI.

Nagus atleidžiu nagams!

Ragus atleidžiu ragams!

KIRVIAKAKTIS.

Kirviui atleidžiu aštrumą!

VISI.

Valio Karaliaus išmintingumui!

PIKAIZENAS (Karaliui).

Todėl šią linksmybės valandą,

todėl įsakau, kad:

KARALIUS.

Įsakau –

saulei tekėti ir leistis!

Įsakau –

kad dieną naktis pakeistų!

Įsakau –

kad žmonės gyventų kas dieną!

Įsakau –

Elenytei būt karaliene!

Įsakau –

kad rytą dangus prašvistų!

Įsakau –

kad būtų ši karalystė!

Visi kartu su Pikaizenu nuolankiai priima šią Karaliaus malonę

Įtvirtindami valdžią, dvariškiai šiuos žodžius persako pagal savo „pareigas“

DVARIŠKIAI.

– Įsakau –

visus žodžius surašyti!

– Įsakau –

visas mintis suskaityti!

JUOKDARIAI.

– Įsakau –

vandenis užantspauduoti!

– Įsakau –

kirviui turėti kotą!

DVARIŠKIAI.

– Įsakau –

auksui būt auksiniu!

– Įsakau –

turėt valdinių!

– Įsakau –

praplatint valdinių alsavimą!

JUOKDARIAI.

– Įsakau –

avinėliui būt avinu!

– Įsakau –

padidint medžių aukštumą!

VISI. Valio Karaliaus išmintingumui!

PIKAIZENAS.

Todėl,

įteisinę šios karalystės teisėtumą,

visų jos įstatymų teisingumą,

todėl

visi kartu sakom:

TEGYVUOJA ŠI KARALYSTĖ!

Todėl

visi kartu sakom:

TEGYVUOJA AVINĖLIS IR DVARIŠKIAI!

Todėl,

sutvirtinę Karaliaus galybę,

todėl

pradedame visuotinę linksmybę!

Žmogeliai „paraštėse“ pradeda smagiau dirbti

Užgroja karališkoji kapela. Kiekvienas linksminasi pagal savo pareigas – ir vis piktai užkliudomas Jonukas, Elenytė, kurie nedalyvauja šioje linksmybėje

VARNŲ CHORAS.

Ilgakojai ilginėja,

bukanosiai bukinėja,

trumparankiai rankinėja –

tai varnelės turi darbo!

Storapilviai pilvinėja,

Kirviakaktis kirvinėja,

o šnibždeikos šnibždinėja –

tai varnelės turi darbo!

Palaipsniui dvariškių linksmybė išsikvepia, judesiai lėtėja, kol jie pasidaro panašūs į sapną. Tonai pilkėja, tamsėja. Dvariškiai tarsi išsikvepia, subliūkšta

Tamsu. Apšviestas tik Karalius, jo rankos. Dabar jis „kalbasi“ su pasaka. Ta pati pjesės pradžioj matyta švieselė tamsiam danguj. Varpelis. Maža Elenytė karalienė su avinuku – toli toli, pasakoj

ELENYTĖ.

Teku teku kaip saulė saulė,

einu einu kaip saulė saulė,

per šviesų dangų švisdama

aušros gėlių palydima,

su broleliu avinėliu

dulkėtu vieškeliu keliu…

Namo dabar kaip besugrįšiu –

karalių deimantais man kelias

grįstas!

Mane namo ar pavadins,

ant mano veidą atpažins

ant tėvų kapo radasta,

pėda ėriuko įminta.

Teku teku kaip saulė saulė

einu einu kaip saulė saulė

Viskas gęsta. Tamsoj girdėti tik varpelis

II DALIS

Karalius karaliauja, karalystė dirba. Visi žmogeliai – prie savo darbų. Elenytė vienoj sosto pusėj, avinėlis – kitoj. Dvariškiai orūs ir iškilmingi

Karaliaus daiktai ir regalijos yra apmokomi gražaus karališko elgesio. „Pamokymus“ daiktams duoda dvariškiai, juokdariai, pats Karalius

Didžioji Karaliaus karūna,

būki visada auksinė!

Dieną naktį spindėk,

Karaliui karaliauti padėk!

Didysai Karaliaus švarke,

sergėk karališką tvarką!

Kad tave gerbtų ir bijotų,

nepraustaburniai kad nelotų!

Karaliaus diržo sagtiẽ,

šviesk vidur nakties!

Petnešos, naktiniai baltiniai,

būkit pavyzdingi valdiniai, –

nepalikite visagalio

mūsų Karaliaus!

Didžioji nosine, žėrėk,

Karaliaus nosį prižiūrėk!

Kad valdytų visus galingai!

Teisingai ir išmintingai!

Didieji Karaliaus batai,

veskit, kiek akys mato,

Karalių per karalystę

ir niekada nepaklyskit!

Dantų krapštukai ir šukos,

paklusnios Karaliui būkit!

Kad valdytų visus galingai,

teisingai ir išmintingai!

Iš aukso, auksine, auksiausia

šakute, pati sidabriausia!

Didžioji šakute Karaliaus!

Būk visad ant stalo!

Kad valdytų visus galingai,

teisingai ir išmintingai!

Didžioji Karaliaus lazda!

Būk po ranka visada!

Kad valdytų visus galingai,

teisingai ir išmintingai!

Sakant šitas odes Karaliaus daiktams, rūmų sargyba apsupa avinėlį, laiko jį kaip piktadarį. Karalius, užsiėmęs savo daiktų „tvarkymu“, viso to nepastebi

KARALIUS.

Tegul būna taika ir ramybė!

Te visiems karūna mano žiba!

Tegul nieks niekada nesipyksta!

Tegul nieks niekada neįvyksta!

Tegul nieks niekada nė už nieką!

Tegul taip visada ir palieka!

DVARIŠKIAI.

Tegul nieks niekada neįvyks!

Tegul šitaip per amžius paliks!

Šurmulys. Girdėt tvarkdarių šūksniai

ŠAUKLYS.

Kelią! Pikaizenui kelią!

Neša žinią Karaliui!

Svarbus pranešimas!

Svarbus pranešimas!

Pačios naujausios žinios!

VARNŲ CHORAS.

Turim Karalių!

Turėsim mėsos!

Turim Karalių!

Turėsim mėsos!

Iškilmingai įeina Pikaizenas. Oriai išskleidžia raštą – slaptą pranešimą

PIKAIZENAS.

Rūmų sekliai praneša, kad:

prie sosto yra žmogus, kad:

jis yra pasivertęs avinu, jog

galim nelaimės sulaukt iš jo!

Nustebimas, dvariškių pritarimas

PIKAIZENAS.

Rūmų sekliai praneša, kad:

tasai žmogus netikras, kad:

jisai ne mūsų karalystės, jog

įsiveržė piktadarių gauja su juo!

Nustebimas, pritarimas. Žiūri visi į avinėlį, lyg tik dabar pamatę, koks jis piktadarys

DVARIŠKIAI.

Šalin piktadarį! Valio Karaliui!

Apginti sosto garbę mes privalom!

Sargyba laiko avinėlį, kad nepabėgtų

PIKAIZENAS.

Visiems jums turi būti žinoma, kad:

pavogs jis deimantų spindėjimą, kad:

pagrobs jis vandenis, upes…

DVARIŠKIAI.

Pagrobs jis vandenis, upes…

KARALIUS.

Tegul niekas niekada nesipyksta!

Tegul nieks niekada neįvyksta!

PIKAIZENAS (Karaliui).

Jums pranešama, kad:

karalystę tamsa užeis,

kad:

saulė netekės ir nesileis,

kad:

nebus nei šviesos,

nei tamsos,

kad:

nebus teisingos tiesos,

kad:

karalystę aplenks diena,

kad:

nespindės Karaliaus karūna!

Todėl:

visus kviečiu tart žodį,

teisingai, atvirai parodyt!

DVARIŠKIAI.

Nereikia mums to, kas neklauso

sosto aukščiausio!

PIKAIZENAS (tvirtai).

Karalystę aplenks diena!

Nustos spindėt Karaliaus karūna!

VARNŲ CHORAS.

Turim Karalių!

Neturim darbo!

Turim Karalių!

Neturim darbo!

DVARIŠKIAI.

Svetimų nereikia mums!

Jie mūsų ramybę mums drums!

Gyvens, kaip nenustatyta,

kaip įstatymuose neaprašyta!

JUOKDARIAI.

– O jei negalvodamas

ims jis galvoti…

– …ko nereikia galvoti?

– O jei nesuprasdamas

ims jis suprasti…

– …ko nereikia suprasti?

PIKAIZENAS.

Tai klausiu,

ką su avinu daryt?

Papjauti?

Ar iš karalystės išvaryt?

Nusileidžia peilis. Kirviakaktis nesitveria džiaugsmu. Avinėlį laiko sargyba, šalia jo – Elenytė. Pritarimas, visuotinis sujudimas

DVARIŠKIAI.

– Papjaut – pjaut!..

– Varyt – išvaryt!..

– Ryt – suryt!..

VARNŲ CHORAS.

Turim Karalių!

Turėsim mėsos!

Turim Karalių

Turėsim mėsos!

Avinėlį užstoja visas pasakos pasaulis, žmogeliai scenovaizdžio „paraštėse“. Pasigirsta tarsi visos gamtos choras

Avinėlį pjaus,

pjaus,

avinėlis bliaus,

per baltą vilną,

per baltą vilną

raudonas kraujas

tekės,

tekės…

Išryškėja scenovaizdžio fonas. Tame fone – maža, pjesės pradžioj matyta Elenytė su Jonuku. Toji pasakiškoji Elenytė jau taip pat yra karalienė. Ten gražiau, kaip visada yra gražiau pasakoje. Elenytė atsisveikina su Jonuku

ELENYTĖ.

Avinėli Joneli baltas,

mano broli nekaltas.

Balta Jonelio ranka,

auksinė ėriuko pėda…

Brolio akelės šviesios,

ėriuko ragučiai tiesūs.

Mano tu broli,

nusvirs galva,

į mirties guolį guldys tave!

Vėl nušvinta visa karalystė

PIKAIZENAS.

Tai ką daryt su avinu, aš klausiu:

išvyt iš karalystės ar papjauti?

DVARIŠKIAI (džiaugsmingai pritardami).

Papjauti!

JUOKDARIAI.

…paliekant gyvą!

PIKAIZENAS.

Papjauti?!

DVARIŠKIAI.

Papjauti…

JUOKDARIAI.

…nepapjaunant!

PIKAIZENAS.

Papjauti visai?

DVARIŠKIAI.

Papjauti visai…

JUOKDARIAI.

Papjaunant ne visai!

PIKAIZENAS.

Papjauti,

kad būtų negyvas?

DVARIŠKIAI.

Kad būtų negyvas…

JUOKDARIAI.

…gyvai!

DVARIŠKIAI.

Papjaut negyvai!

JUOKDARIAI.

Papjaut negyvą gyvai!

Pikaizenas įsakmiai žiūri į Karalių

PIKAIZENAS.

Teisybė karalystėj turi viešpataut –

pagal įstatymus reikia pjaut!

JUOKDARIAI.

– Tiesa bus teisinga…

– …kai melo nebus!

– Bus melas teisingas…

– …tiesos kai nebus!

– Ir aš ten buvau…

– Viską mačiau!

– Visiems, kas tai matė…

– …akis išbadė…

– …kad nematytų, ką matė!

Sujudimas, dvariškiai skiriasi padarydami taką. Girdėti šūksmai

– Tribunolas!

– Tribunolas!

– Skirtis!

– Skirtis!

– Avinėlį nuteis mirti!

Su Įstatymu įžengia Tribunolas

TRIBUNOLAS (iškilmingai skaito Įstatymą).

Klausiama – ar

žmogus gali būti avinas?

Klausiama – ar

avinas gali būti žmogus?

Atsakoma – nes;

žmogus nėr avinas!

Nes:

avinas nėra žmogus!

Jeigu:

avinas nėra žmogus

tai:

avinas yra avinas,

o žmogus yra žmogus!

Jeigu:

žmogus yra avinas,

tai:

tas avinas yra žmogus,

apsimetęs avinu!

Tribunolas įdėmiai nužvelgia visus, net ir patį Karalių

TRIBUNOLAS.

Kas nesutinka su Įstatymu?

Tyla

TRIBUNOLAS.

Kas pritaria Įstatymui?

Visuotinis pritarimas, išskyrus Karalių

TRIBUNOLAS.

Įstatymo garbingojo vardu

apkaltinamas avinėlis tuo,

kad jis nepranešė visiems:

iš kur, kada ir kaip,

kokiais tikslais, kodėl

jis, būdamas žmogus,

pasivertė į bjaurų aviną,

prasmuko net į mūsų karalystę

kaip karalienės brolis!

Ar žinomi kam nors įstatymai,

pateisinantys tokią apgavystę?

DVARIŠKIAI.

Ne! Ne! Nežinom!

TRIBUNOLAS.

Ir štai

Iš jo minčių, iš eigasties,

iš jo akių spalvos,

iš jo kanopų ir alsavimo

sekliai nustatė, kad:

jis ruošiasi pagrobti

deimantų šviesumą!

DVARIŠKIAIA.

Deimantų šviesumą!

TRIBUNOLAS.

Mūsų įstatymų teisingumą!

DVARIŠKIAI.

Įstatymų teisingumą!

TRIBUNOLAS.

Mūsų laisvą alsavimą!

DVARIŠKIAI.

Laisvą alsavimą!

TRIBUNOLAS.

Jis nori Karaliaus karūną

nusavint!

DVARIŠKIAI.

Nusavint karūną!

Dvariškiai su baisiausiu pasipiktinimu kartoja Tribunolo žodžius

TRIBUNOLAS.

Visur paliudyti kviečiu,

kad turi jis slaptų minčių,

kad jo nežinomi ketinimai jums

aiškūs,

kad jis pakeist teisėtą tvarką

taikos,

nors pats žmonių jis neteisėtų

išgalvotas

ir atsiųstas pas mus –

įstatymams išjuokti!

Tad įsakmiai paliudyti kviečiu,

kad turi jis slaptų minčių!

DVARIŠKIAI (vienas po kito liudija).

– Mačiau, mačiau – balta jo vilna,

bet neapykantos jis visas pilnas!

– O nekaltom akim jis nori mus apgauti,

mūs karalystės paslaptis išgauti!

– Jis nekalba! Visiems jis įdomus!

Bet tas tylėjimas yra prieš mus!

– Ką nors jis blogo sugalvos!

Nereikia nusikaltėliui galvos!

– Nereikia jam alsavimo, klausos!

– Nereikia jam ausų, akių šviesos!

– Nereikia vilnos jam, kanopų ir kaktos!

– Nereikia tų, kas aviną užstos!

PIKAIZENAS.

Todėl:

girdėdamas, kaip pritariate teisingumui,

todėl:

VALIO KARALIAUS IŠMINTINGUMUI!

Visi džiaugsmingai pritaria

TRIBUNOLAS (pergalingai, iškilmingai).

Pritariant visiems dvariškiams,

prašau, piktadarį suriškit!

Dvariškiai metasi prie avinėlio. Jis surišamas

Ryškėja „pasakos fonas“. Jonukas ir Elenytė. Dvaras lieka prietemoj. Karalių apšviečia ėriuko pėda – kaip kokia karūna

ELENYTĖ.

Kad tu nemirtum,

kad tu į žmogų atvirstum,

kad tu balsu prakalbėtum,

kad kruvinas kraujas nebėgtų,

kad brolio akim tu žiūrėtum,

kad visad gražiai vilkėtum,

kad brolio batukais avėtum.

Avinėli tu, broli mano,

kur mes dabar gyvenam,

prie vieno sosto stovėdami,

susimatydami – nesusikalbėdami?

Kad prie kapo tėvų nueitume,

kad pakalbėtume – du našlaičiai,

kad pareitume – eidami eidami,

kad apsidžiaugtume – verkdami verkdami,

kad užaugtume – augdami augdami,

kad vis būtume – būdami būdami…

Elenytė ir Jonukas išeina. Sutemsta. Švieselė suranda Karalių. Jis ją nori paliesti

KARALIUS.

Kad aš valdyčiau

ėriuko pėdą,

vėjo šlamėjima,

dangų giedą,

paukščių skridimą,

žolės augimą…

CHORAS.

Kartą gyveno karalius,

jis valdė žemes ir jūras,

karaliaus įstatymų klaũsė

vėjas ir žvaigždės…

KARALIUS.

Kad mano žodžiai

manęs klausytų,

kad mano akys

viską matytų…

CHORAS.

O kartą

galingas karalius

pamatė ant kelio

ėriuko pėdą,

ją norėjo delne palaikyt,

bet subiro pėda…

KARALIUS.

Kad aš nenumirčiau,

kad žemei gyvybę skirčiau,

kad dieną naktį

ėriuko pėda degtų…

CHORAS.

Ir senas sulinkęs karalius

iki šiol verkia

prie ėriuko pėdos…

KARALIUS.

Kad aš nenumirčiau…

Spindulys išeina

III DALIS

Scenovaizdis tas pats. Karalius, dvariškiai, Žiežula, Elenytė su Jonuku.

Karalystės „liaudis“ dirba savo darbus

„Rūmai“, vadovaujami Pikaizeno, „mokosi“ rašto: ir Karalius, ir dvariškiai, ir Varnų choras

a – bė – cė

a – bė – cė

dė – e – ef

dė – e – ef…

Tuo metu dvariškiai perduoda vienas kitam kažkokią mums negirdimą žinią: matome tik suokalbiškus judesius

Pikaizenas seka pasaką, lyg kokią karalystės senovinę istoriją. Ją čia pat dvariškiai vaizduoja. Tai „rūmų teatras“

PIKAIZENAS.

a – bė – cė

ir taip toliau: pradėsime skaityti,

kad:

a – bė – cė

nuėjo kartą karalienė maudytųsi,

kad:

dė – e – ef –

ją Žiežula į vandenį įstūmė, kad:

dė – e – ef –

ir užėmė ji karalienės vietą, kad:

gė – haš – i –

pavirto Elena žuvim…

Dvariškiai kartoja. Paskutinė frazė pavirsta šnabždesiu

PIKAIZENAS.

gė – haš – i –

pavirto Elena žuvim, nes:

jot – ka – el –

tokių dalykų turime neleisti mes!

„Skaitant“ pasaką Elenytė suimama rūmų sargybos: įvyksta „rūmų perversmas“

PIKAIZENAS.

Todėl:

tegul to niekad karalystėje nebūna!

Todėl:

mes sakome kartu: VALIO KARALIAUS IŠMINTINGUMUI!

Juoda ranka nuima nuo Elenytės galvos karūną ir uždeda Žiežulai. Žiežula apsimeta Elenyte ir užima jos vietą. Elenytė uždaroma kalėjime, kuris yra karalystės „paraštėse“.

Karalius to „rūmų perversmo“ nepastebėjo

KARALIUS.

Tegul būna taika ir ramybė!

Te visiems karūna mano žiba!

Tegul nieks niekada nesipyksta!

Tegul nieks niekada neįvyksta!

Tegul nieks niekada nė už nieką!

Tegul taip visada ir palieka!

DVARIŠKIAI.

Tegul nieks niekada neįvyks!

Tegul nieks niekada nesipyks!

Tegul šitaip per amžius paliks!

JUOKDARIAI.

– Tegul niekas nebūna niekam!

– Tegul niekam palieka niekas!

– Te nuobodžiai būna nenuobodu!

– Tegul niekas išgeria nuodų!

– Tiek metų nėra karų!

– Žemės drebėjimų ir marų!

– Viskas eina lėtai!

– Karaliai keičias retai!

– Kad nukristų bent kometa!

– Ar apvirstų bent karieta!

– Kad man nors nakčia

išaugtų liežuvis didelis!

– Atsigulčiau štai čia

ir laižyčiau sau Antarktidą!

– Kad ant galvos kam išaugtų medis!

– Kad tam medy kukuotų gegė!

Atėjo eilė ir avinėlį „suimti“. Jį vėl apsiaučia kaip kokį piktadarį. Vėl „įsikiša“ pasakos jėgos. Temsta, gęsta ėriuko pėda. Karalystė sunerimsta

KARALIUS.

Kas atsitiko? Kokia bėda?!

Gęsta ėriuko pėda!

Karūną palieka šviesa!

Temsta karalystė visa!

DVARIŠKIAI.

Kas čia daros? Kas čia daros?

JUOKDARIAI.

Žiurkės mėnesiui skelbia karą!

Išryškėja pasakos fonas. Ten Elenytė, žuvim paversta, ir jos brolis Jonukas. Skamba varpelis

ELENYTĖ.

Avinėli broleli,

pašauk mane,

pašauk mane

žuvelė Elena

marių dugne.

JONUKAS.

Negaliu, Elenėle,

esu avinėlis

baltas

be žmogaus balso,

už aukštų vatų

užvertas,

negaliu prakalbėti

į žuvelę nebylią

tamsiam marių gyly.

Pasibaigus šiam Karaliaus „pokalbiui“ su pasaka, dvariškiai vėl atsitokėja

DVARIŠKIAI.

Kas buvo? Kas čia nutiko?

JUOKDARIAI.

To, kas nebuvo, to ir neliko!

DVARIŠKIAI.

– Susekti!

– Pranešti!

– Ištirti!

PIKAIZENAS.

Kaltininką nuteisti mirti!

„Dvaras“ sukyla ant kojų: ieškoma kaltininko. Dvariškiai vienas po kito praneša surinktas „žinias“

DVARIŠKIAI.

– Patikrintos karalystės sienos –

pro jas nepralindo niekas!

– Patikrinti karalystės raštai –

ir ten nieko nesurasta!

Išuostė vilkšuniai kiekvieną žodį –

ir tenai nieko neužuodė!

– Patikrinti visi raktai –

ir ten niekas nieko nerado!

JUOKDARIAI (taip pat liudija).

– Patikrintos kanopos, dantys, –

nerasta,

kad juose kas nors gyventų!

– Apklausti medžiai ir akmenys –

ir ten tokių dalykų neatmena!

– Patikrinti varnų lizdai, skruzdėlynai –

ir ten niekas nieko nežino!

– Perplautas upių smėlis!

– Apklaustos karalystės gėlės!

PIKAIZENAS.

Todėl:

mes turime parodyti narsumą!

Todėl:

VALIO KARALIAUS IŠMINTINGUMUI!

Apšvietimas keičiasi, neramiai pulsuoja. Karalius sunerimęs

ŽIEŽULA.

Karaliau didysai,

matai, kaip išblyško

visi dvariškiai,

visa karalystė!

KARALIUS (bejėgiškai).

Išblyško

visa karalystė?

Netikroji Elenytė – Žiežula pradeda raudot apsimestinai, nenuoširdžiai

ŽIEŽULA.

Mano veidai balti,

manęs laukia mirtis.

Aš numirsiu, mane pakas,

sudės man negyvas rankas,

gėlės užges ir numirs,

naktim karalystė pavirs!

Mirsiu, Karaliau,

mano veidai išbalo!

KARALIUS.

Medžiai vysta,

gėlės vysta!

Kas išgelbės karalystę?

Kas man pasakyt galėtų,

karalienei kaip padėti?

ŽIEŽULA.

Kraujo reikia!

Avinėlio kraujo!

Viskas prisikels iš naujo!

Karalystė vėlei sužydės,

čia pavasaris tuoj prasidės!

DVARIŠKIAI.

– Elenytei reikia kraujo!

Avinėlio kraujo!

– Saulės šviesai reikia kraujo!

Kraujo! Kraujo!

– Upėms, jūroms reikia kraujo!

Avinėlio kraujo!

– Ir Karaliaus žodžiams kraujo!

Kraujo! Kraujo!

Nusileidžia didelis, baisus peilis. Kirviakaktis netveria džiaugsmu

VARNŲ CHORAS.

Kai bus kraujo,

bus šviežios,

bus varnelėms

mėsos!

Vėl pasigirsta visų žmonių choras

Avinėlį pjaus,

pjaus,

avinėlis bliaus,

bliaus,

per baltą

vilną,

per baltą

vilną

raudonas kraujas

tekės,

tekės,

tekės…

PIKAIZENAS.

Todėl įsakau, kad…

Karalius tyli

Todėl įsakau, kad…

KARALIUS.

– Kodėl, kodėl manęs

mano žodžiai neklauso,

įsakų mano aukščiausių?

Kodėl mano žodžiai

neatsako man nieko?

Kodėl nepaklūsta jie

mano karališkai jėgai?

DVARIŠKIAI.

– Kraujo!

– Karaliaus žodžiams kraujo!

– Avinėlio kraujo!

Be kraujo!

Be kraujo

žodžiai neklauso

įstatymų aukščiausių!

ŽIEŽULA.

Įsakyk, įsakyk

savo žodžiams, karaliau, –

mano veidai išbalo!

Numirsiu –

liksi tu vienas

be karalienės!

KARALIUS.

O karaliene aukščiausia,

kaip tu brolį papjausi,

kaip tu brolio krauju nusiprausi,

kaip tu brolio krauju parausi?

ŽIEŽULA.

O didingasai Karaliau,

savo žodžiams duoki valią!

Tavo žodžiai tegu klauso

tavo įsakų aukščiausių!

Avinėlį brolį Joną

išgalvojo vien tik žmonės:

ubagai, girtuokliai, vagys

sau gyvenimą pasmagint!

Aš neleisiu, kad prasčiokai

karalienę taip apjuoktų!

Kraujo reikia!

Avinėlio kraujo!

Viskas prisikels iš naujo!

DVARIŠKIAI.

– Apgavystė! Apgavystė!

– Apgauta karalystė!

– Papjaut!

– Avinėlį papjaut!

– Nuplaut!

– Gėdą nuplaut

Avinėlio krauju!

Aukštybėse vėl pasigirsta visų žmonių choras

Tai brolio kraujas

ant sesers rankų,

ant sesers rankų –

tai brolio kraujas

raudona gėle

žydės,

raudona gėle

žydės…

JUOKDARIAI.

– Ir aš ten buvau!

– Su liežuviu į sprandą gavau!

– Su dantim man galvą paglostė!

– Su ausimis mane apuostė!

PIKAIZENAS.

Todėl:

iš Karaliaus laukdami teisingumo,

Todėl:

VALIO KARALIAUS IŠMINTINGUMUI!

Visi laukia. Bet dvariškių judesiai lėtėja

Karalystės personažai – lyg kas juos sapnuotų. Pilka. Ryškios spalvos – tik pasakoj. Gęsta karūna – ėriuko pėda. Pasakiškoj tolumoj – Elenytė žuvelė ir Jonukas avinėlis

ELENYTĖ.

Joneli broleli,

mane pašauk,

kai tave pjaus,

tinklais

mane apsiaus,

šilko tinklais

apsiaus,

mano vardo paklaus,

žmogaus kalba

į mus tars,

į žmones mus vėl

atvers.

JONUKAS.

Negaliu, Elenėle,

esu avinėlis

baltas,

be žmogaus balso.

Su paskutiniais žodžiais jie abu tolsta tolsta

Vienas Karalius tarp subliuškusių dvariškių. Jį gaubia vis didesnė tamsa. Apšviestos rankos ir veidas

KARALIUS.

Kodėl man ranka nepakyla?

Kodėl mano žodžiai nutyla?

Ar kraujas jiems duos teisingumo,

išmintingumo?

CHORAS.

Kartą gyveno karalius,

buvo didelė jo karalystė,

didesnė už jo akis:

visą šimtmetį eidavo mintys

lig jos pakraščių…

KARALIUS.

Kodėl jie negirdi, kaip upės

teka be kraujo, kaip supas

meldas, kaip paukštis

pavasario šaukiasi?

CHORAS.

Ant delno jisai pasidėjęs

apžiūrėdavo kalnus,

kaip smėlį –

pro tarppirščius leisdavo

nesuskaičiuojamas savo šalis.

Bet nemokėjo jisai suskaičiuot

vienos

ėriuko pėdos…

KARALIUS.

Kodėl jie nemato, kur baigias

vandenys, žemė ir laikas?

CHORAS.

Išmintingas buvo karalius:

jis suprato žemės gelmes

ir kalbėdavosi su dangumi

savo žvaigždžių kalba.

Bet, radęs ėriuko pėdą,

nemokėjo jos kelio paklaust.

Ir pravirko karalius

prie ėriuko pėdos.

Karalių apgaubia tamsa. Jis keliasi, išeina paskui žaltvykslę, palikęs visus karališkus atributus, išeina į ten, iš kur atėjo

Varpelis. Vis mažėdamas spindulys išveda žmogų

Uždanga

Žemės duktė

VEIKĖJAI LĖLĖS

TĖVAS

MOTINA

ĄŽUOLAS

UOSIS

BERŽAS

DREBULĖ

EGLĖS BROLIAI – keršto vykdytojai

ŽALČIAI – mitologinės tiesos vykdytojai

Įvairūs vandens gyviai ir gaivalai

VEIKĖJAI AKTORIAI

EGLĖ

ŽILVINAS

Scenovaizdis dinamiškas, keičiasi pagal nuotaiką, situaciją. „Žemė“ ir „jūra“ yra greta, vienu metu, viena per kitą persišviečia, viena kitą užgožia. Žemė – tai senas kaimas, jau įgijęs tolimą pasakišką atspalvį. Tai tėviškės, vaikystės prisiminimas. Jo buvimą nuolat jaučia ne tik Eglė, bet ir jos vaikai. Bet jame – kaip kokiame prisiminime – gyvi žmonės jau gyventi negali. „Tikri“ žmonės gyvena jūroj. Bet čia prarandamas ryšys su praeitim: Eglės vaikai jau nežino savo „vardų kilmės“, ryšio su gamtos pasauliu, nors ir nujaučia savo kitą prasmę. Todėl bandymas grįžti į „senąjį kaimą“ yra dramatiškas. Tų dviejų pasaulių prieštaringumas jaučiamas viso spektaklio scenovaizdyje.

PROLOGAS

Vandens gaivalija. Augalai. Žuvys. Praplaukia didelis šešėlis. Tai – Žilvinas

SKAITOVAS.

Gyveno vandens gelmėse

šalta ir bekraujė dvasia,

oda žvynuota apaugus,

be veido žmogaus, be draugo.

Tai Žilvinas buvo, žaltys,

visas tamsus kaip naktis –

tik su žmogaus širdimi…

Žiūrėdamas jis naktimis

pilnomis žiburių akimis

į tolimą krantą, tenai

buvo žmonės, keliai ir namai.

Nesiskirdavo jis su gelme –

buvo žemė jam – mirtina…

Jūra lėtai nuslūgsta. Kitam krante – Eglės tėvų namai. Labai maži tėvai, broliai. Eglė – taip pat lėlė, matoma iš labai toli

Jūra labai rami. Maži balti laiveliai. Eglė su seserimis maudosi, krykštauja

SKAITOVAS.

O ten, toli, pamary,

gyveno sesių būry

Eglė – jauniausia duktė,

draugių vis apsupta,

nerūpestinga, linksma,

brolių, tėvų mylima.

Žaidė su jūros banga,

nežinojo, kas laukia ir ką

kartą palies jos ranka…

EGLĖ.

Žaltys!..

Didelis šešėlis laiko jos marškinius. Tai Žilvinas. Ji maža, žaltys – didelis

ŽILVINAS.

Ko taip jaudinies, mergele,

einame abu į gelmę.

Jūros giliame dugne

pažadėk man būt žmona.

EGLĖ.

Kur matyta, kur girdėta,

kad už žalčio kas tekėtų!

(Juokiasi)

ŽILVINAS.

Ar tekėsi – tavęs klausiu:

marškinių kitaip negausi…

EGLĖ (juokais).

Na gerai gerai – tegu,

šliužai, už tavęs teku…

Na, tai marškinius jau duok,

te greičiau tave vanduo

praryja…

Sukyla stichija, viską užgoždama

EGLĖS PAGROBIMAS

Viską užliedama, į sceną verčiasi švytinti banga. Jūros alsavimas. Persišviečia krantas, sodybos. Žalčio šešėlis, jūros gyviai ir augalai. Tai audros sujudinta gelmė. Pieno puta, kraujo puta. Verksmas, beveik rauda. Tarp didelių lelijų – maži Eglės tėvai. Juos tuoj pat užlieja banga. Žalčių kaimenė. Kaip kokiam žalčių aptvare blaškosi Eglė. Žalčiai keistai šnypščia, ošia

opršt – opršt

uvzž – uvzž

opšrt

uvzž

Žalčiai kaip daugybė rankų užtveria Eglei kelią į ten, kur matyti jos tėviškė, jos tėvai pro bangas. Eglė nori iš jų išsiveržt

EGLĖ.

Kur aš esu?

Kodėl man taip baisu?

Girdėti žalčių gargaliavimas, šnypštimas. Jie kviečia Eglę, ragina

ŽALČIAI.

Tavęs laukia išrinktasis!

Mylimasis!

Tau skirtasis!

Eglės broliai su dalgiais – tarsi eina prieš žalčius. Bet žalčių jie nepasiekia. Tai kitas pasaulis

BROLIAI.

Atkeršysim žalčiams!

Neprašytiems svečiams!

Vienas po kito, vis grėsmingesniais balsais

Atkeršysim!

Atkeršysim

Atkeršysim!

Atkeršysim!

Atkeršysim!

Pro bangų ošimą ir brolių keršto žodžius girdėti tėvų rauda

TĖVAI.

Kam tu mus palikai,

su balta puta išnykai,

kieno tu kalba kalbėsi

kieno rūbus tu velėsi,

šliužų svetimų apsupta

jūrų giliausiam krašte?

Bangos verčiasi, jose viskas pranyksta: tėvų ir brolių balsai, saulės šviesa. Eglė pamato, kad liko tik su žalčiais

EGLĖ.

Kaip tamsu

tarp šliužų!

(Tarsi atsikvošėjusi)

Iš kur jie? Kas jie?

Mano nauja giminė?

Tik neramios gelmės, tik gelmių šviesa, tik žalčiai ir nepažįstami gaivalai. Eglė jau nežino, kur veržtis

ŽALČIAI (šnypšdami).

– Turi žodį ištesėti

ir už Žilvino tekėti!

– Štai žiūrėki – išrinktasis!

– Mylimasis!

– Tau skirtasis!

Dabar Eglė pamato atokiau stovinčią figūrą: veidas – žalčio kaukė, pilna skausmo. Rankos rangosi kaip žalčiai. Žybčioja žalčio oda

Eglė atšoka, atsimušdama į žalčių „aptvarą“. Žilvinas tiesia rankas-žalčius. Blyksi neramūs gelmių atspindžiai, apšviesdami Eglę, pilną nežinios, nerimo. Praplaukia baugūs šešėliai

EGLĖ (traukiasi).

Ne! Ne! Negaliu žiūrėt į tą veidą,

į tą odą! Paleiskit mane! Paleiskit!

ŽILVINAS (rankos judesiu sulaiko Eglę).

Stok! Tavęs aš nepaliesiu,

kol tu žodžio netesėsi:

sutikai man būt žmona

jūros giliame dugne!

EGLĖ (maldaujančiai).

Ne! Ne! Paleiskit mane!

ŽILVINAS.

Žemės tolimos mergele,

tu atgal nerasi kelio,

jei manęs nepamylėsi,

mano veido nepaliesi!

Jūros žvaigždėmis papuošiu,

aš tau rūmus atiduosiu,

visą jūrų karaliją,

vandeniją,

gaivaliją!

EGLĖ (lyg pati sau). Kodėl aš neužmušiau… Kodėl aš neužmušiau žalčio marškinių rankovėj!

ŽILVINAS.

Mano siela nepikta,

tik žmonių ji užmiršta:

jie mane pamatę

muša kaip gyvatę!

Tu manęs juk pagailėjai

ir pasižadėjai!

Žilvinas eina artyn. Eglė traukiasi

EGLĖ. Neik! Neik artyn!

ŽILVINAS.

Be žmogaus, be draugo

siela man apaugo

ta slidžia žvynuota oda,

šituo šarvu juodu!

EGLĖ. Aš tavęs nepažįstu, nenoriu, nematau, negirdžiu, nesuprantu…

ŽILVINAS.

Tik paliesk mane, pažinsi,

mano veidą man grąžinsi.

Tu matei mane seniai,

mano žvilgsnį pažinai,

kai į tolumą žiūrėjai –

ten, kur vandenys mirgėjo,

o tave sūpavo bangos –

mano rankos…

(Taikiai, maldaujamai)

Štai palieski slidžią, juodą

mano odą!

Eglė traukiasi, įsigali stichijos. Apstoję žalčiai čaižo Eglę lyg rimbai

ŽALČIAI (greitakalbe). – Paliesk!

– Paliesk! – Paliesk!

– Paliesk! – Paliesk!

Pilna baimės ir pasibjaurėjimo, nematydama kitos išeities, Eglė atsargiai paliečia žaltį. Sudunksi, nukrisdama žalčio kaukė. Nušvinta jūra. Eglė nustebusi, – lyg kažką atpažino. Eglė ir Žilvinas dabar – du jauni žmonės

ŽILVINAS. Ar mane dabar pažįsti? Aš žmogus…

EGLĖ. Pažįstu…

Pasitraukia gaivalai. Apsiramina jūra: jos vanduo pilnas baltų laivelių. Pro mėlyną vandenį – tėviškės krantas. Jūrą ir krantą perauga eglė, tarsi suvienydama tuos du pasaulius

Eglė ir Žilvinas eina – lyg susitikę po ilgo nesimatymo. Jie eina į kitą gyvenimą, nušviestą pasakiškos jūros šviesos. Juos lydi daina

Ką pasako žodis žodžiui,

ką žvaigždė pasako žvaigždei?

ką atsako jūra žemei,

ką banga atsako bangai?

DEVYNERI METAI

Jūra, krantas. Tėviškė. Medžiai – Eglės ir jos vaikų „vardai“. Jie tarsi auga iš jūros dugno, o jų viršūnės – tėviškėj

Devyni broliai su dalgiais – šienauja. Dalgiai čerškia. Po kiekvieno mosto nukrinta žiedas ar augalas, palydimas žodžių:

– Laukėm Eglės metus!

– Laukėm dvejus metus!

– Laukėm trejus metus!

– Laukėm ketverius metus!

– Laukėm penkerius metus!

– Laukėm šešerius metus!

– Laukėm septynerius metus!

– Laukėm aštuonerius metus!

– Laukėm devynerius metus!

Broliai eina ir nueina

Eglės tėvai tarp lelijų didelėm žemdirbių rankom ir didelėm basom kojom, išpaišytom gėlėmis. Jie žiūri į jūros tolį, į ten, kur išnyko Eglė

SKAITOVAS.

Nei žinios, nei žodžio, anei balso,

tik miglotas tolis, bangos baltos,

tuščias jūros kelias, vėjais grįstas:

niekas nepareina, nesugrįžta…

Temsta, temsta jau senelių akys,

o gelmė jiems nieko neatsako…

Miglotoj, labai gražioj gelmėj du jauni žmonės – Eglė ir Žilvinas. Jie tarsi apgaubti tinklu. Visi jų rūmų atributai beveik neįžiūrimi. Pro juos praplaukia žuvys, kibirkščiuojantys gyviai, vandens augalai. Visi tamsieji gaivalai iš šių gelmių pasitraukė

Vienas prieš kitą stovi Eglė ir Žilvinas. Meilūs, bežodžiai jų kuždesiai

Žilvinas įduoda Eglei švytintį kamuolį, kurio siūlas nueina neužmatoma gelmių kryptim

SKAITOVAS.

Taip, kaip žemę, Žilviną ji pamylėjo,

taip, kaip tėviškės gėles, kaip vėją,

supantį bangas – ir ji negrįžo,

tarsi šilko siūlu prisirišo

ji prie Žilvino…

Ir nepamatė,

kiek prabėgo metų…

Ąžuolas taip gimė…

Uosis gimė…

Beržas gimė…

Ketvirtoji gimė Drebulė…

Po kiekvienos skaitovo frazės nusileidžia pintinėlė su Ąžuolu, Uosiu, Beržu, Drebule. Kiekvieną jų atėjimą į pasaulį palydi džiaugsmingas bežodis choras. Kiekvienas jų prinešamas prie savo medžio kamieno, kurio viršūnė tėviškės peizaže išskleidžia šakas ir gražiai sulapoja. Tarp tų medžių – Eglės tėvai

TĖVAI.

Kas tą mišką pasėjo?

Kas jį prižiūrėjo?

Kiek čia lapų žaliuoja,

mūsų akys nesuskaičiuoja.

Kaip susikalbat šakomis

ošdami, ošdami,

kaip susimatot tylėdami,

šaknimis viens kitą lytėdami?

(Kreipiasi į eglę)

Ką tu matai?

Ką tu galvoji?

Ko visada žaliuoji?

Ar tavo viršūnė

Eglės nemato,

ar šaknys negirdi,

ką ji mums sako?

(Kreipiasi į ąžuolą)

Kas tave sodino,

kas tave daigino,

kas tave augti

gražiai išmokino,

kas duoda stiprumą

ir aukštumą?

(Kreipiasi į uosį)

O kas gi

prie kelio

užnešė tavo sėklelę?

Kas davė tau

uosio vardą?

kas tavo lapus

iškarpo?

(Kreipiasi į beržą)

Kada išdygai?

Kas lygiai lygiai

tave siūbuoja,

plaukus šukuoja

tavo ilguosius,

žaliai žaliuosius?

Kas tavo krūtinę

baltai dabina?

(Kreipiasi į drebulę)

Kaip tu užaugsi,

prie ko priglausi

savo rankas –

trapias šakas?

Iš ko tu gausi

savo mirgėjimą,

ankstyvą, skaudų

lapų virpėjimą?

Mirguliuojančioj jūroj persiverčia gelmė. Žilvino rūmai. Ten ramu, jauku. Už sienų – augalija, gyvūnija, vandenija. Eglė, jos vaikai – Ąžuolas, Uosis, Beržas, Drebulė. Kiekvienas – prie savo „kamieno“. Bet savo vardo „viršūnės“ nė vienas nemato, nes viršūnė ten, žemėj, saulės apšviesta. Žilvinas paskendęs savy. Eglės rankose atpažįstame jai įduotą kamuolėlį. Ji vynioja siūlą, židiny kūrenas ugnis, ugny tupi rupūžė, o iš jos nasrų tęsiasi ir tęsiasi nesibaigiantis siūlas. Šiaip visa aplinka kasdieniška, „žemiška“, nežemiškas tik vandenų pasaulis už sienų

Eglė dainuoja vaikams. Vaikai karstosi Egle, ji nepiktai nuo jų ginasi. Labiausiai išsiskiria Drebulė – tikra verksnė

EGLĖ.

Mintys, bėkit paskui siūlą,

bėkit, bėkit į kelionę,

nusilenkit tėvui, motinai,

labą dieną pasakykit

kiekvienam lelijos žiedui,

kiekvienam takeliui, medžiui,

kiekvienam atsiminimui,

tėviškėje paliktam.

Apsakykit, mano mintys,

kad man gera čia gyventi,

pasakykit vardą Žilvino,

vardą Ąžuolo ir Uosio,

vardą Beržo, Drebulės –

mano mylimų vaikų…

Apkabinkit, mano mintys,

tėviškėj vaikų medžius.

Mano mintys ilgos ilgos,

siūlas dar už jas ilgesnis…

ĄŽUOLAS (rimtai, oriai). O į ką panašus ąžuolas?

UOSIS (kietai, bet geraširdiškai). Uosis?

BERŽAS (švelniai). Beržas?..

DREBULĖ (kiek maivydamasi). Drebulė?..

VISI. O eglė? O eglė į ką panaši?..

Vaikų klausimai Eglei netikėti. Nėra atsakymo – čia nieko panašaus nėra

EGLĖ. Jie panašūs… į ąžuolą, į uosį, į beržą, į drebulę… Būdami maži, jie auga po eglės skara. Paskui eglė miršta, o jie vis auga, lenktyniauja – kaip ir jūs…

VISI. Jie panašūs į mus?..

ĄŽUOLAS. Į ąžuolą?

UOSIS. Į uosį?

BERŽAS. Į beržą?

DREBULĖ (svygnoja). Nenoriu būt panaši… Nenoriu…

ĄŽUOLAS. Ir tu numirsi?..

UOSIS. Ir tu numirsi, kaip numiršta eglė?..

BERŽAS. …kad mes augtume?..

DREBULĖ (klykia pargriuvusi, muša kojom). Nenoriu augt… Nenoriu augt…

ĄŽUOLAS. Leisk geriau pas tikrą ąžuolą. Medžiu augsiu…

UOSIS. Leisk pas uosį…

BERŽAS. Leisk pas beržą…

Žilvinas pasižiūri, vaikai nutyla. Kamuolys didėja didėja, siūlas ilgėja ilgėja

ŽILVINAS.

Gale siūlo auga ąžuolas,

auga uosis, auga beržas,

gale siūlo – drebulė.

Gale siūlo eglė auga

šakomis vaikus apglėbus…

Ilgas siūlas, daug ilgesnis

negu mintys…

(Vaikams)

Netrukdykit, vaikai,

mintis nutrauksit!

Eglė sparčiau vynioja, o virš jos, virš jūros, virš Žilvino rūmų – tėviškės krantas. Jis čia pat, bet nepasiekiamas.

Ten viskas sustingę – kaip atminimų paveiksle

EGLĖ.

Siūlas ilgėja ilgėja,

kamuolys didėja didėja,

tolsta ir tolsta krantas,

kur buvo mano gyventa,

toliau ir toliau saulė teka,

jau negirdžiu, ką pasako

viens kitam susiglaudę

du tėvai žilaplaukiai.

Jūra gili gili,

mano žodžiai toli toli…

ĄŽUOLAS. O į ką panaši žemė?

UOSIS. Į ką panašūs žodžiai?..

BERŽAS. Saulė į ką panaši?..

EGLĖ. Saulė? Saulė panaši į… šviesą, į žodžius – į viską…

DREBULĖ (muša kojomis). Noriu būt panaši į viską… Noriu būt panaši į viską…

Žilvinas vėl visus sudraudžia žvilgsniu

ŽILVINAS.

Gale siūlo saulė teka,

gale siūlo paukščiai kyla,

gale siūlo žemės krantas

su žmonėm, šviesa, sodybom.

Ilgas siūlas, daug ilgesnis

nei per dangų saulės kelias…

(Vaikams)

Netrukdykit, vaikai,

mintis nutrauksit!

Eglė dar greičiau vynioja siūlą. Auga įtampa

DREBULĖ. Noriu siūlo galo… Noriu siūlo galo…

Drebulė stveria siūlą, bet Žilvinas ją žvilgsniu sudraudžia

EGLĖ.

Mielos man tos ilgos mintys,

šitas būstas, jo ramybė

vandenų tamsioj gelmėj…

Žvilgsnis Žilvino ir akys

keturių vaikų – man mielos.

Tiktai kojos nepamiršo

tėviškėj nė vieno tako,

mano akys vis sapnuoja

veidus seserų ir brolių,

mano žodžiai vis atsimena

duoną, ką mane augino.

Noriu tik pasiklausyti,

ką atsako medis medžiui,

kaip ant aukšto jūros kranto

vardas vardą susitinka…

Dar norėčiau pamatyti,

kaip vaikai apsikabina

tėviškėj su savo medžiais,

žemės vardą atpažinę…

VAIKAI. Iš kur žinai, kokie mūsų vardai?.. Iš kur žinai?..

EGLĖ.

Kai dar žemėje buvau,

pažinau aš jus iš medžių:

iš karpytų uosio lapų,

iš beržų šnekaus ošimo

ir iš ąžuolo tiesumo,

ir iš drebulės mirgėjimo,

kada jūsų dar nebuvo,

kai sėdėdavau ant kranto

gale jūros…

SŪNŪS. Kur mes buvom, kai mūsų nebuvo?.. Ar mes buvom gyvi, kai mūsų nebuvo?..

DREBULĖ. Noriu būt tenai, kur mūsų nebuvo!.. Noriu būt tenai, kur mūsų nebuvo!.. (Muša kojom į žemę)

Kad greičiau pasirodytų siūlo pabaiga, vaikai tempia jį, jis tįsta. Žilvinas sudraudžia vaikus žvilgsniu

ŽILVINAS.

Gale siūlo – pieno puta,

gale siūlo – kraujo puta,

gale siūlo – tai, kas buvo

ir kas bus – yra kartu.

Ilgas siūlas, jis sujungia

jūros gelmę su dangum.

Ilgas siūlas, ilgas ilgas –

ligi vakaro, lig amžių…

(Vaikams)

Jeigu norit, štai nukirsiu –

ir bus galas…

VAIKAI.

– Norim!

– Norim!

– Norim!

– Norim!

– Norim!

– Norim!

Žilvinas nukerta siūlą. Tarsi nukertama gyvenimo rutina, vienodumas, kuris neleido Eglei pajudėt. Dabar ji gali atsitiest. Gilus atodūsis. Rupūžė židiny užsiliepsnoja. Degdamas iš židinio iššoka kažkoks gaivalas, kuris tuo siūlu laikė surišęs abu pasaulius, abi jo kryptis. Dabar jaučiam, kad pasaulis atsiveria žemės, saulės, Eglės tėviškės kryptim. Kita kryptis – į gelmę, į tamsą, į gaivalų pasaulį

Eglė, Ąžuolas, Uosis, Beržas, Drebulė laiko vieno siūlo galą, Žilvinas – kitą, kuris veda į gelmę

ŽILVINAS.

Štai ir siūlo pabaiga!

Bus kelionė jums ilga!

Eglė, jos sūnūs, net ir Drebulė džiaugiasi būsima kelione. O Žilvino gelmė rūstėja, joje atsiranda kažkas „žaltiška“, tamsaus

VAIKAI.

Kaip visiems mums bus smagu,

kai iškilsim iš bangų, –

žemės tolimu krantu

eisime visi kartu!

ŽILVINAS.

Žemė nepriklauso man,

užginta ji, mirtina, –

bangose tepasirodau

su žvynuota žalčio oda.

Aš žmonių neatpažintas,

man gyvent tarp jų užginta.

Broliai ten su dalgiais laukia,

bet nežino, kaip pašaukti.

EGLĖ (vaikams).

Žilvinas paliks, jis rūmų

saugos tylą ir ramumą,

vandenijoj mūsų lauks jis,

kol vardu mes jį pašauksim…

Tiktai niekam neištarkit

jo užginto vardo!

SŪNŪS. Neištarsim!.. Neištarsim!..

DREBULĖ. Nenoriu užginto vardo!.. Nenoriu užginto vardo!..

ŽILVINAS.

Pagal siūlą

eisit devynias dienas,

viešėsit devynias dienas,

devintą dieną

ant jūros kranto

mane pašauksit:

Žilvine! Žilvine!

Mane pašauksit:

Kraujo puta!

Pieno puta!

VISI (kartoja žodžius, lyg tai būtų koks apeigų choras).

Žilvine! Žilvine!

Kraujo puta!

Pieno puta!

ŽILVINAS.

Gyvas ar miręs!

VISI.

Gyvas ar miręs!

ŽILVINAS.

Jei gyvas – pieno puta!

VISI.

Jei gyvas – pieno puta!

ŽILVINAS.

Jei negyvas – kraujo puta!

VISIS.

Jei negyvas – kraujo puta!

ŽILVINAS.

Jei gyvas – pieno puta!

Jei negyvas – kraujo puta!

VISI.

Jei gyvas – pieno puta!

Jei negyvas – kraujo puta!

Žilvinas su kiekvienu atsisveikina

ŽILVINAS.

Egle, tau

sudie sakau,

judviem – Ąžuole ir Uosi,

Berže, tau… Jūs sužinosit,

medžiai kas yra, žolė,

te pažaidžia Drebulė

su gyvais žiedais, su vėju,

te žeme pavaikštinėja,

žemės kalbą kad suprastų.

Vandenijoj jūsų lauksiu,

kol vardu mane pašauksit.

Kiekvienas savo balsu atsisveikina

ĄŽUOLAS. Sudie, tėve…

UOSIS. Tėve…

BERŽAS. Sudie…

DREBULĖ (kiek irzliai). Su…

EGLĖ (rauda).

Žilvine Žilvinasai,

ką sugrįžus atrasiu?

Krauju nudažytą gelmę,

sunkesnę už sunkų kalną?

Ar gyvas manęs sulauksi,

ar pieno puta atplauksi?

Ar rasiu tave, ar atrasiu,

Žilvine Žilvinasai…

Eglė su vaikais nutolsta pagal savo siūlą. Rūmai tarsi išvėsta. Žilvinas eina prie paliktų daiktų. Bet jie išnyksta kaip per sapną. Girdėti jūrų stichijų gausmas, žalčių ošimas

opršt – opršt

uvzž – uvzž

opršt

uvzž

Žilvino rūmai tarsi apsitraukia migla. Jį apstoja žalčiai, grąžina jam žaltiškas rankas ir kaukę, pilną skausmo ir laukimo. Jis lieka vienas vandenų stichijoj – laukti žmogaus balso

DREBULĖS IŠDAVYSTĖ

Ta pati gelmė. Žilvinas žaltys apšviestas baugios gelmių šviesos

ŽILVINAS.

Mano rūmai išvėso,

namų ugnis išblėso,

šalta mano rankoms,

žaltiškoms, susirangiusioms.

Mano akims tamsu

be jūsų veidų šviesių.

Tarp stichijų ir tarp bangų

kas man padės būt žmogum?

Kreipiasi į patamsėjusius, jau nebegyvus vardų „kamienus“. Siūlų galai nesumegzti. Žilvinas nepasiekia siūlo, vedančio į aną, Eglės pasaulį

SKAITOVAS.

Vėl suposi bangose

tarsi bekraujė dvasia

Žilvinas – liūdnas ir vienas.

Metais pavirto dienos.

O Eglė laiminga, linksma

ėjo jau kranto žeme…

Tėviškės pasaulis. Pasakiškas, šviesus. Eglė ant ištiestų delnų neša į jį Ąžuolą, Uosį, Beržą ir Drebulę.

Paskui ją tai pakyla, tai nuslūgsta paskutinės bangos

Štai ir namai tarp didelių lelijų, ir tėviškės medžiai: eglė, ąžuolas, uosis, beržas, drebulė. Ir du tėvai, susiėmę už rankų, ir devyni broliai. Bet jie jau „piešti“, pavirtę „menu“

Vieni kitiems gražiai nusilenkia: sveikinasi Eglė, tėvai, broliai, augalai, medžiai, dangus su žeme

EGLĖ (tėvams, liesdama jų medines, nejudrias kojas, rankas, veidus, akis, – kaip kokiam muziejuj).

Sveikos jūsų akys,

devynis metus pražiūrėtos!

Sveikos jūsų rankos,

devynis metus prarymotos!

Sveikos jūsų mintys,

devynis metus galvotos!

(Nusilenkia)

TĖVAI.

Sveika, dukrele,

sveiki, vaikeliai,

sveiki parėję

tėvų šalelėn!

Sveikinam jus gražiu

savo žodžiu!

(Nusilenkia)

Kad būtų gera jūsų akims,

kad gražų būtų jūsų mintims

tėvų šaly viešėti…

Vaikai tuoj pasklinda po visą augaliją, karstosi žiedais, viską smalsiai apžiūrinėja

EGLĖ (broliams).

Pasiilgau jūsų darbų,

pasiilgau jūsų kalbų,

jūsų dalgių smagių,

jūsų rankų skubių!

(Nusilenkia)

Broliai taip pat nusilenkia, bet kiek atsainiai, nenuoširdžiai

EGLĖ (nusilenkia augalams).

Sveiki, gražieji,

pasiilgtieji!

(Medžiams)

Sveiki, mielieji,

žemės aukštieji!

(Saulei)

Sveika, malonioji,

šviesos pilnoji!

Vaikai žaidžia. Jiems čia viskas nauja. Palaipsniui jie atpažįsta medžius, augalus, saulės šviesą – viską, ką jiems pasakojo Eglė. Tik Drebulė ir čia – vis prieš

SŪNŪS (liečia).

– Štai žemė…

– Žemė?

– Žemė!

DREBULĖ (klykia). Ne žemė!.. Nepanaši!.. Nepanaši į žemę!..

SŪNŪS (liečia).

– Štai ąžuolas!

– Uosis!

– Beržas!

– Drebulė!

DREBULĖ (zurzia). Ne drebulė. Ne ta drebulė!.. Ne tokia!..

Eglės broliai susimeta į vieną kūlį. Gal tai daugiau panašu į rugių gubą. Iš ten girdėt šnarėjimas: šu šu šu… Tai apie kažką šnabždasi broliai

SŪNŪS (liečia).

– Štai šviesa!

– Šviesa?

– Šviesa!

Sūnūs šviesą tarsi paima nuo augalų, ji prilimpa prie rankų lyg šviečiančios dulkės. Tą šviesą jie nori uždengt delnais, bet ji kyla, veda jų žvilgsnį aukštyn

SŪNŪS (liečia).

– Štai saulė…

– Saulė?

– Saulė!

DREBULĖ. Ne ta saulė… Nepanaši į saulę! Nepanaši…

TĖVAI (Eglei).

Neišeik, dukrele,

pasilik pas mus.

Užmiršai, atšaldei

tu tėvų namus!

Kam tau šitos jūros,

vandenų gelmė?

Nebegrįžk pas žaltį,

pasilik namie…

Tėvai kalba, laikomi Eglės rankose kaip kokie „eksponatai“

EGLĖ.

Vėlu man sugrįžti,

vėlu mane pareiti…

Matau – nematydama,

girdžiu – negirdėdama,

kalbuos – nekalbėdama,

nepareidama – pareinu…

Viską užlieja lėta banga. Pro jos šviesą matyti brolių „guba“: jie kažką piktai šušena. Visa žemė matyt pro melsvą jūros rūką

Žilvinas. Švagžda žalčiai, apstoję Žilviną

ŽILVINAS.

Kaip gyvybei mano šalta!

Kaip sunku jai būti žalčiu!

Kaip ji verkia, kaip vaitoja

savo išnaroj juodojoj!..

Kas gi vėl sumegs į vieną

žemės gyvastį kiekvieną

su vandens melsva platybe,

su bedugnių amžinybe?

Vis garsiau šušena brolių „guba“, ji vis ryškėja. Jūros pasaulis tirpsta. Girdime brolių žodžius – lyg kokį užkeikimą, senovinę apeigą

BROLIAI:

– Neleisime Eglei išvykt!..

– Atkeršysim žalčiui!..

– Neleisim Eglei išvykt!..

– Atkeršysim žalčiui!..

– Užmušime šliužą!..

– Užmušim!..

– Nukirsime dalgiais!..

– Nukirsim!..

(Dviem skirtingo aukštumo tonais)

– Dalgiais! – Dalgiais! – Dalgiais!

Dalgiais ! – Dalgiais!

Girdėti botago pliaukšėjimas. Auga įtampa, brolių balsai garsėja, greitėja, jie darosi nemaloniai šaižūs

Eglės vaikai tarsi pajunta pavojų. Jie taip pat susispiečia į „gubą“

BROLIAI. – Išgaut vardą

Išgaut žalčio vardą!

– Išgaut!

– Iš Ąžuolo!

– Iš Uosio!

– Iš Beržo!

– Iš Drebulės!

(Įvairaus tono, įvairių intonacijų ir įvairiose vietose)

– Išgaut!

– Išgaut! – Išgaut! – Išgaut! – Išgaut!

– Išgaut! – Išgaut! – Išgaut!

– Išgaut! – Išgaut!

– Išgaut!

Atskiriamas Ąžuolas. Jį apstoja broliai. Pliaukši botagai

BROLIAI (kvočia).

– Ką pasakė žaltys?

– Ką pasakė žaltys?

– Ką pasakė žaltys?

(Kylančia, greitėjančia intonacija)

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

Ąžuolas neišduoda. Jį sviedžia šalin. Atskiria Uosį

BROLIAI.

– Ką pasakė žaltys?

– Ką pasakė žaltys?

(Rėžiančiai, monotoniškai)

Kąpasakėkąpasakėkąpasakėkąpasakėkąpasakėkąpasakė

Pliaukši botagui. Uosis tyli. Broliai jį sviedžia šalin. Atskiria Beržą

BROLIAI.

– Ką pasakė žaltys?

– Ką pasakė žaltys?

(Greitai – lėtai, aukštu tonu – žemu)

– Ką pasakė? – Ką pasakė? – Ką pasakė?

– Ką pasakė? – Ką pasakė?

Beržas tyli. Jį nustumia. Atskiria zurziančią Drebulę. Kai supliaukši botagai, ji surimtėja. Krūpčioja nuo kiekvieno pliaukštelėjimo

BROLIAI.

– Ką pasakė žaltys?

– Ką pasakė žaltys?

DREBULĖ.

Pasakė…

BROLIAI (aukštas tonas žemėja, kol tampa beveik meilus).

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

– Ką pasakė?

DREBULĖ.

– Pasakė…

BROLIAI.

– Pasakė?

– Pasakė!

– Pasakė?!

(švilpia botagas)

Auga įtampa. Tekstas pereina į rečitatyvą, kiek primindamas Žilvinui duotos priesaikos intonaciją. Bet joje jau girdėti išdavystė

DREBULĖ.

Pasakė – Žilvine Žilvine…

BROLIAI.

Žilvine Žilvine?!.

(Pliaukši botagai)

DREBULĖ.

Gyvas ar miręs…

BROLIAI.

Gyvas ar miręs?

DREBULĖ.

Pieno puta, kraujo puta…

BROLIAI.

Pieno puta, kraujo puta…

(Pliaukši botagai)

DREBULĖ.

Jei gyvas – pieno puta…

BROLIAI.

Jei gyvas – pieno puta…

DREBULĖ.

Jei negyvas – kraujo puta…

BROLIAI.

Jei negyvas – kraujo puta?

Dabar broliai sviedžia šalin ir Drebulę – ji jiems jau nebereikalinga

Jūros gelmė pro melsvą rūką. Vienas Žilvinas. Jis džiaugsmingai suklūsta: atpažįsta žodžius. Rečitatyvą ritmiškai palydi dalgių čerškimas

ŽILVINAS.

Kokie žodžiai!.. Drebulė

Mane šaukia… Kaip toli

tie balsai… kaip jie artėja,

tarsi odą kas lytėja…

Dalgių čerškimas vis garsesnis, vis grėsmingesni nematomų brolių balsai, kurie jau visiškai užgožia Drebulę. Žilvinas patikliai eina balsų link. Didžiulis raudonas dalgis pakerta Žilviną. Viršutinė scenos dalis parausta, lyg per ją pereitų kraujo banga. Nuo Žilvino žmogaus atsiskiria žalčio šešėlis ir nueina į gelmes. Žilvinas – vėl žmogus, bet mirštantis. Nukrinta kamuolys, nesurišęs abiejų pasaulių. Baisus Eglės klyksmas

EGLĖ.

Žilvine! Žilvine! Žilvine!

Ilgas ilgas Žilvino žvilgsnis į tolumą, link Eglės balso

ŽILVINAS

Kur gyvybę mano dėsit,

skaudžiai iš širdies išplėšę?

Kaip jos vardo jūs paklausit,

iš tamsos kaip ją pašauksit?

Kuo gyvybė nusikalto,

kam ją užmušėt kaip žaltį?

Ką ji darė? Vis gyva

sukosi aplink save…

EGLĖ.

Žilvine Žilvinasai,

kraujo raudoną rasą

neša atneša bangos.

Šaltos gelmėj tavo rankos,

tamsios gelmėj tavo naktys,

skaudžios gelmėj tavo akys…

ŽILVINAS.

Kuo nuplausit žemės kerštą,

Uosi, Ąžuole ir Berže?..

Drebule, o tu mane

perskyrei jau su žeme…

Kas sujungs dabar gyvybę

su bedugnių amžinybe? –

Visad bus ten neramu,

nieks ten neturės namų…

Griūva viską triuškindama, gelmių tamsa

Eglės tėviškė sustingusi, viskas nukreipta į jūros tolumą, kur lygiu paviršiumi tolsta kraujo puta, nusidriekusi kaip nutrauktas siūlas

Broliai susimetę į „gubą“. Jie daugiau niekada nepajudės. Vaikai glaudžiasi prie Eglės, supratę, kad atsitiko nelaimė

EGLĖ.

Nepareisime, nesugrįšime,

negirdėsime, nematysime,

nenueisime, nekalbėsime,

tik stovėsime ir tylėsime,

kol medžiais pavirsime,

kol išdavystę atpirksime…

Eglė kreipiasi atskirai į kiekvieną savo vaiką. Juos priima, į savo „sielą“ įsileidžia vis kuris nors tėviškės medis

EGLĖ.

Mes liksime, vaikai, ant kranto,

stovėsim vienybėje kantriai…

(Ąžuolui)

Tu auki tiesus ir galingas,

kad ąžuolo siela nelinktų!

(Uosiui)

Tu nelūždamas vis linguok

ir niekados niekados neišduok!

(Beržui)

Būk geras toks pat ir teisus,

kaip saulės šviesa būk šviesus!

(Drebulei)

Drebule, tu vis virpėsi,

bet nieko išduot negalėsi!

(Visiems)

Egle aš ant kranto stovėsiu,

skara jus apgobus, žiūrėsiu,

kaip, vakaruos išduota,

supasi kraujo puta.

Eglė ir jos vaikai sustoja medžiais. Čia daugiau niekas nepajudės. Tyliai gęstant šviesai, girdėti daina

Ką pasako žodis žodžiui,

ką atsako lapas lapui,

ką banga atsako bangai,

ką mirtis atsako?

Kraujo ką puta pasako,

ką atsako eglė, ąžuolas,

ką atsako beržas, uosis,

ką virpėjimu pasako

lapas drebulės?

Kur išeina bangos, medžiai,

kur visi keliai išeina?

Kraujo kas puta sugrįžta,

kas paklausia žemės vardo,

jūros vardo,

medžių vardo?

Uždanga