Leonardas Gutauskas

Paukščių takas

Poezija

Skaitmeninta iš knygos:
Leonardas Gutauskas. Paukščių takas. Vilnius: Vyturys, 1986.

ISBN 978-5-430-06008-4

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

DANGUS – AKYSE

Laiptai

Štai pažvelkit, saulės laiptai,

Kas gi ten taip kopia?

Kas už skliauto krašto laikos

Lyg skruzdė virš kopų?

Ar ne vaikas baltaveidis?

Pažiūrėkit, žemės laiptai,

Kas žemyn ten leidžias?

Kas už smilgų baugiai laikos,

Kas į molį beldžias?

Ar ne senis baltarūbis?

Ak, patarkit, laiptai, vaikui,

Kad su saule kėlęs

Gintų bandą į pievelę,

Kur linguoja gėlės.

Pakuždėkit, laiptai, seniui,

Kad jis neskubėtų,

Dar pabūtų žalioj žemėj,

Tyliai pakalbėtų.

Ir paaiškintų vaikeliui:

Čia – jo žemė ir nameliai,

Ežerai ir laisvas vėjas!

Kad pramokęs mažas rašto,

Ant kalnelio palypėjęs,

Apkabintų savo kraštą,

Kuriame lakštutės gieda,

Gieda vakaro smuikelis

Ir rasotas Paukščių kelias.

Vėtrungė

Žalvarine vėtrungėle,

Ar gali plasnot prieš vėją?

Ar gali tiktai pavėjui

Kaip laukinė lelijėlė?

Vėjas pučia iš rytų,

Pučia vėjas vakarų,

Kartais papučia šiaurys,

O šventadieniais – pietys.

Vėtrungėle, tu blaškais,

Nežinai, ko nori, –

Keturi sparnuoti vėjai,

Žiū, kaip krypsta dorė!

Aš mačiau, kaip tu plasnojai,

Saulėje įrudus,

Gal tada dar nežinojai,

Kad druska ir rūdys

Tyliai graužia tavo sparną?

Žalias žalvaris pajuodo,

Samanom apžėlė,

O virš marių šėlsta juokias

Naujos vėtrungėlės.

Nudažytos, išpaišytos,

Saule paauksuotos,

Vaivos juostom apkaišytos,

Laisvos ir sparnuotos!

Jos užmiršo geležėlę,

Dūlančią prie vartų –

Kliudė vaiko širdužėlę

Vaizdas šis ne kartą.

Jis ne sykį atsiduso,

Rankomis palietęs

Rūdžių saują – kažkada

Ji virš marių švietė!

Kirviai

Geležiniai kirviai,

Negi jums negaila,

Kai pasvyra, virsta

Eglės, pušys laibos?

Pasakykit, kirviai,

Kas jus išgalando?

Kas sakais nugirdė?

Girios išsigando

Jūsų šalto žvilgsnio

Ir ledinio balso –

Tai nuo jo palinksta

Ąžuolai ir alksniai.

Gūdžiai gaudžia šakos,

Devinta – viršūnė,

Griūna senos drevės,

Gailiai klykia paukščiai.

Mėtos medžių kaulai,

Mėnesienoj šviečia,

Išsigandus saulė

Slapstos už aviečių.

Ak, čiulbėkit, paukščiai,

Šventą ryto giesmę!

Tegu vėlei siaudžia

Žalios liepų liepsnos,

Kad jose pražūtų

Kirviai geležiniai,

Girios ragą pūstų

Vėjai šimtmetiniai!

Auksas

Ei tu, žemės aukse,

Kas tave išrado?

Pasakyk, kas davė

Tau besotę ryklę,

Kas ją atidarė –

Pragaro baidyklę?

Ak, žmogeli mažas,

Vieversių karaliau,

Žvelk! – saulelė grąžos,

Saulės – ligi valiai!

Saulė – tavo auksas

Ir dangus auksinis,

Saulei – žemės aukos,

Giesmės vieversinės!

Saulei – žemės auksas,

Ne gobšiųjų laimei!

Saule, saule, šauksiu,

Nugalėjai baimę,

Nugalėk ir auksą!

Kilpa

Pasakyk man, plieno kilpa,

Ar pati dabar regi,

Kad į tavo pilvą tilpo

Degęs lapino aky

Tas žarotas ryto skliautas,

Apšerkšnijęs lyg karste

Toks išbalęs it suspaustas

Saulės atvaizdas lede?

Ar žinai, kas čia kalčiausias,

Daug kaltesnis nei žmogus?

Šaltis! Šaltis! Jis taip siaučia,

Tai nuo jo patsai dangus

Jau užšalo tarsi marios

Nepalikęs eketės –

Nieks nežino, kas čia daros,

Byra sniegas nuo žvaigždės!

Rudas lapinas taip kenčia –

Smaugia kilpa užveržta.

Vienas šaltis puotą švenčia –

Tai tikra velnių puota!

Ei, kilpele sidabruota,

Kad turėtum tiek drąsos

Ir nutvertum šalčio šluotą

Už ledinės uodegos!

Ir užveržtum šalčio ranką,

Kad nušaltų lig aušros!

Pažiūrėk, kaip gruodas kramto

Siaurą pakraštį žaros.

Pyška tvoros, braška medžiai,

Staugia pūgos už langų,

Piktas speigas sniegą krečia

Ant sustingusių laukų…

Karas

Nenuslėpsi, kare,

Kas nukirto vakar

Žydinčią Vakarę.

Tu žinai, baisūne,

Kas vagies gudrumais

Išviliojo sūnų.

Atsakyk, vaiduokli,

Kam gaisrus nešioji,

Kas tau renka duoklę?

Pasalūne vilke,

Baltą avies kailį

Šiandien užsivilkęs,

Ar manai, kad vaikas

Yra šitoks paikas,

Nieko nesupranta,

Kas ten užu lango

Taip dantis galanda?

Tave klausiu, kare,

Atsakyk nors kartą,

Kas ten atidarė

Baisų bulių gardą?

Kas išleido liūtus

Iš auksinio narvo,

Kad nasruos pražūtų

Senas žemės vardas?

Linksma tau, baisūne,

Kad negali saulė

Vartų atrakinti

Ir alyvos žiedo

Rasa padabinti.

Šulinys

Mano tėviškės šuliny,

Kurgi tavo dugnas?

Kai žvelgi – atrodo, žvelgtum

Į dangaus bedugnę!

Kaip manai, gilus šuliny,

Jei tave uždengčiau,

Ar tuo pat kartu visas

Žvaigždeles išsemčiau?

Aš prisimenu, kaip sėmė

Tėvas kibirėlį,

Kibire tarytum auksas

Žvaigždė sumirgėjo.

Aš ją suėmiau delnais

Lyg lelijos žiedą,

Vėl į šulinį paleidau,

Į jos seną vietą.

Būčiau nešęs ją aukščiau,

Gal į patį dangų,

Tik nuo eglės pamačiau,

Kad dangus – ant žemės!

Šuliny giliam gyvena

Ir žvaigždė su mėnuliu,

Saulės aukurą kūrena –

Pilną glėbį spindulių!

Ir, pažvelgęs į šulinėlį,

Saldžiu miegu užmigau,

O su saule atsikėlęs,

Jau žvaigždės neberadau.

Šuliny sakytum gulbė

Plauko baltas debesis,

Šalia jo gal kiek mažesnis

Antras – lyg balta žąsis…

Žvakės

Pasakykit, gelsvos žvakės,

Negi nežinojot,

Kam bitutės minkė vašką,

Po laukus lakiojo?

Nežinojot? Tad klausykit,

Ką jums noriu pasakyti:

Bus ruduo, ir klevo lapai

Kris ant liūdno smėlio kapo.

O kape, juodam namely,

Ak, tamsioj bedugnėj,

Sapno siūlą verps senelė, –

Ten tamsu ir liūdna.

Štai tada jūs, gelsvos žvakės,

Jai tamsoj pašviesit,

Ir keliu, kaip andai akys,

Saulės laiptais vesit.

Vesit, žvakės, ją per tamsą

Paukščių Tako juosta,

Tyliai šviesit, neužgesit,

Nesudėsit bluosto.

Prisimins senelė pievą

Ir mergytę basą,

Kai mamelė pirmą kartą

Jai supynė kasą.

Ties rankas į žvakę šiltą –

Žvakė gailestinga,

Žvakėn saulės daug pripilta,

Niekad nepristinga.

Kalviai

Pasakykit, broliai,

Kalviai ir kavoliai,

Ką nukalti žadat –

Geležies karolius?

Geriau kalkit skambią

Laimės pasagėlę –

Gal išskels iš žemės

Laisvą pasakėlę!

Kalkit, broliai, kalkit

Sidabrinį kardą,

Kad nukirstų skląstį

Nuo saulužės vartų!

Kalkit, paskubėkit,

Kad žaizdre žarijų

Neuždengtų plėnys

It naktis – lelijų.

Kalkit, broliai, kalkit,

Kalviai ir kavoliai,

Kaldami dainuokit,

Kaip dainuoja broliai!

SAKALAS – DEBESY

Bitės

Bitužėlės, bitės,

Pilkos darbininkės,

Ar ne jūs tiek vaško

Žvakėlėms surinkot?

Žiū, žvakelės dega,

Gūdžią naktį šviečia,

Pažiūrėt į mažą

Bitės širdį kviečia.

O širdy mažiausioj

Tarsi ežerėly –

Plačios Merkio pievos

Ir meduotos ievos.

Ak, bite, bituže,

Pasakyk, kaip tilpo

Į mažą širdužę

Gimtinė ir vingis

Nemuno putoto,

Saulė ir mėnulis,

Mama ir tėvulis?

Visa visa tilpo,

Kas yra brangiausia,

Net padangių tiltai,

Žvaigždės tolimiausios.

Pilkas vabalėli,

Panašus į dulkę,

Leiski man ant kelių

Prieš tave parpulti.

Leisk nulenkti galvą

Prieš tavo kuklumą,

Prieš vargelį tavo,

Tavo atkaklumą.

Laukinės žąsys

Ei, laukinės žąsys,

Ar labai pailsot?

Gal mane nunešit

Ten, kur žvaigždės žvilgso?

Ak, paimkit, žąsys, –

Man sparnai neauga!

Aš pakilti trokštu

Virš pilių, virš bokštų

Ir pažvelgt į žemę –

Ten mamelė semia

Merkio vandenėlį

Ir gražiai dainuoja,

O iš pirkios dūmas

Rangos, vinguriuoja.

Iš didžios aukštybės

Aš pažvelgti noriu,

Kaip dirvoną aria

Mano brolis Juozas,

Kaip jį seka kuosos,

Kirmėles lesioja,

Kaip viršūnė uosio

Saulelę sijoja.

Jūs negirdit, žąsys,

Baltas žąsinėli,

Nėr kada jums – skabot

Žemės žolynėlį.

Negi nuo žolelių

Tiek jėgų pribūna,

Kad įveikti galit

Klystkelius perkūno?

Kad į sunkų lietų

Neatmušat sparno,

Į gimtinę grįžtat

Dukart šimtą kartų!

Šuva

Sargi, vai, bičiuli margas,

Ko pasislėpei būdelėj

Susigūžęs, susirietęs

Tarsi būtum koks bedalis?

Gal tave tėvulis barė

Ir tamsioj būdoj uždarė,

Kad nelotum ant svečių –

Neprašytų ir piktų?

Gal tave mamelė baudė,

Kad drobes, kurias išaudė,

Tu netyčia sudraskei

Ir puodynę sudaužei?

Gal išrovei gaidžiui plunksną

Ar paršelį už ausies

Patampei, kai tas neklausė?

Gal žąsiuką nuo žąsies

Nuviliojai į laukymę

Ir lig vakaro žaidei,

Kol žąsis visai užkimo,

Šaukdama namo pareit?

Gal nuo stalo kokį kąsnį

Pasiskolinai neklausęs?

O gal elgetą kuprotą

Išvarei, kai tas vapėjo

Apie gerą Dievo būdą,

O paskui lyg susigėdęs

Įlindai į tamsią būdą?

Kaip bebūtų, Sargi geras,

Lįsk laukan – jau metas ginti

Karvytes į žolę retą, –

Pažiūrėk, kaip saulė spindi!

Gandras

Išdidusis gandre,

Guže raudonkoji,

Tai už kokią bausmę

Tu varles daigoji?

Ar už tai, kad varlės,

Ar už tai, kad juokias?

Ak, įkyrios kvaksės –

Nieko nenutuokia!

Jei nors kiek nutuoktų,

Tai tuokart nutiltų,

Tūnotų po lapais,

Po lelijų tiltais.

Ir varliukams lieptų

Labai tyliai praustis,

Kad nesipliuškentų,

Kol žara parausta.

Bet nežino varlės,

Nieko neišmano,

Joms kurkimas – dainos

Nuostabiausios žemėj!

Ir negirdi kvaksės,

Kaip virš balų būsto

Baltagūžis paukštis

Raudą snapą pusto.

Ėrelis

Beragi ėreli,

Kas tave išmokė

Atsiklaupt ant kelių

Geriant vandenėlį?

Kas gi taip susuko

Tavo baltą vilną,

Kad joje paklydo

Vikrus ryto vėjas?

Baltas ėriukėli,

Kas tave pririšo

Prie žemės stulpelio,

Kuolo geležinio?

Kam tave pririšo?

Ar žadi pabėgti?

Gal manai – už kalno

Sodresnė žolelė?

Kurgi tu pabėgsi!

Žiū, stiklinis kalnas,

Į kurį užkopti

Gali debesėlis.

Pasilik, ėreli,

Pievoje prie kaimo,

Te maži vaikeliai

Glosto tavo kailį.

Te vaikeliai mokos

Gražiai atsiklaupti,

Kai norės pasemti

Versmės vandenėlio.

Vėžys

Pasakyki man, vėžy,

Ką ten ratuose veži,

Ne į priekį – atbulai?

Ima juokas, kai matai

Vėžį, kraipantį ūsus,

Nes neaišku, kur pasuks!

Molio rūmų karaliūne,

Pasakyk, ar ne perkūnas

Vakar trenkė į pakaušį, –

Kam nendrynų sodą laužai?

Pasakyk, ar nebaisu

Iš vandens ūsus iškišti?

Gali juos prie debesų

Nelauktai pririšti

Antanėlis ar Petriukas –

Jiems iškrėsti tokį triuką

Vienas juokas…

Gal geriau, vėžy šarvuotas,

Sėskim į mėnulio luotą,

Į žvaigždes keliaukim –

Aš žinau – jos laukia.

Susišluosim žvaigždeles

Į vytelių rėtį,

Pasiimsiu sau kelias –

Bus kas pažiūrėti.

Kai ant žemės nebeliks

Jokio stebuklėlio,

Leisiu žvaigždei rėplinėt

Ant pajūrio smėlio.

Ir tegu pasaulis mato

Žvaigždę tarsi vėžį –

Jis tik vienas atbulai

Traukia vežimėlį!

Žaltys

Gražumėlis žalčio

Šlapioj pievoj Balčio!

Štai vaikeliai, jį pamatę

Ir akis stulpu pastatę,

Žiūri, žiopso užburti

Lyg prie žemės prikalti.

Ak, žalteli, ar meni,

Kaip per lauko taką šlapią

Iš girelės į namus

Mūsų atšliaužei tykus,

Lyg į mėlynus sapnus

Susigūžęs ir taikus?

Ar prisimeni, margasai,

Kaip ant slenksčio paprašei,

Kad ištrauktų tėvas akstį

Iš galvelės tavo? Naktį

Ant aslos tu pragulėjai,

Gėrei šiltą karvės pieną,

Tik prieš rytą išskubėjai

Į rasotą Merkio pievą?

Akyse vaikų ilgai

Sukos žalčio ratilai…

Kalnai

Dangų remiantys kalnai,

Šalto mėnesio namai,

Gal dar menat milžinų

Skardų balsą virš kalnų?

Gal prisimenat, kaip skraidė

Keistas driežas po dausas,

Kaip kreivi, kuproti braidė

Baisūs žvėrys po rasas?

Kaip įkirto pirmą raidę

Sutvirtėjusi ranka

Į kalnų miglotą šlaitą?

Kaip nežinoma banga

Šlavė žemę, griovė tiltus,

Nešė visa užmarštin?

Ak, tos senos dienos, ilgos,

Kaip jas reiktų pavadint?

Pasakykit man, kalnynai,

Nuo aidų apkurtę,

Ar ne jūs dangaus kaimynai

Ir kaimynai kurmio?

Kurmis jums padus kutena,

O dangus pašiaušia kuodą,

Versmės vis žemyn skardena,

Daigas saulėn pasiduoda!

Patikėkit – būčiau kalnas

Su ledyno kepure,

Tai užsėdęs vėjo balną

Skriečiau skrisčiau vakare!

Aplink žemę – šimtą kartų!

Prieš jos kryptį – du šimtus!

Gal tą kamuolį atvyčiau,

Į kurį vijau metus?

Rugys

Paauksuotas rugio grūde,

Jau tokia tava dalia:

Tūnai žemėj, o ant stalo

Prie šiltos puodynės pieno

Tarsi pilkas avinėlis

Miega duonos kepalėlis.

Ir jokia čia paslaptis,

Tai – didi gamtos tiesa,

Nes gyvybės ateitis

Slepias žemės gelmėse.

Žmonės rugio grūdą sėja,

Molio kraujas sėklon liejas.

Ir tada, prakirtęs storą

Žemės plutą, daigas stojas!

Jis į vėjo jūrą neria,

Supas, plaukia, žydi,

Spinduliai jam rūbą neria

Iš gijų plonyčių.

Na, o rudeniui atėjus

Reikia kantriai dalgio laukti,

Pasitikt linksmai kirtėjus –

Saulėtos dienelės šaukia:

Paskubėkit, negaišuokit –

Jau lietus už kalno kaupias,

Grūdą girnoms atiduokit,

O ilguosius šiaudus – kaukui.

Nes jis moka iš šiaudų,

Sukdamas ant plono piršto,

Padaryti daug daiktų

Ir paaiškint nepamiršta,

Kaip šiaudinis paukštis juda,

Kaip jis lesa rugio grūdą.

ŠAKNYS – ŽEMĖJ

Šaknys

Ei, žemėtos šaknys,

Kaip tamsoj jūs matot?

Juk po žemėm akmenys

Kliūtis jums pastato.

Kaip jūs nepaklystat,

Kaip namo sugrįžtat?

Juk tamsu kaip naktį,

Nėra kas uždegti,

Kad pašviestų kelią.

Gal sliekų takeliais

Jūs namo parbėgat?

Klupsčiais klupsčiais, keliais –

Nes žemi sliekų urveliai,

Vos per du nagu aukštesnis

Siauras kurmio vieškelėlis.

Ei, žemėtos šaknys,

Ploniausios gyslelės,

Ar galiu paklausti

Jus vardu senelės:

Gal jau metas kasti

Šaknį – aukso giją

Ir iš jos nupinti

Krepšelį lelijai?

Dar, atrodo, vakar

Mus močiutė mokė,

Kaip šaknelę kasti,

O šiandien aš – vienas,

Ji – toli toliausiai

Už kalnų, už jūrų

Vis namolei žiūri.

Žiūri, tartum klaustų,

Ar anūkas dirba,

Ar pina krepšelį

Iš pušies šaknelių…

Medžiai

Šimtamečiai medžiai,

Kaip tokie užaugot?

Aš užaugti noriu –

Rankomis paremti

Seną gandro lizdą,

Kad šiaurinis vėjas

Jo netrenktų žemėn.

Juk, parskridęs gandras,

Lizdo neberadęs,

Lyg nelaimės gandas

Suks ratus, benamis.

Bet sakykit, medžiai,

Jei aš būsiu mažas,

Kas parems lizdelį?

Kaipgi jis laikysis?

Juk nukris ant žemės.

O, didingi medžiai,

Duokite man ranką, –

Pasitiksim svečią

Keliauninką gandrą!

Vyšnios

Vyšnios, vyšnios,

Kai jūs žydit,

Rodos, pirmas sniegas švyti!

Ak, menu, kaip neseniai

Du neklaužados vaikai,

Nuo mamelių pasislėpę,

Į medelį kopė,

Lyg varnėnai pasistiepę

Siekė skinti uogą.

Bet šakelės neatlaikė,

Linko ir nulūžo,

Ošė sodas, verkė vaikas,

Liūdnas, susigūžęs.

Kaip graudu, jog tai ne kirvis

Vyšnios medį laužė,

O pabėgę iš namučių

Du maži neklaužados.

Gal jie manė, kad medelio

Geležinės šakos?

Kopė drąsiai lyg ant stulpo,

Tiek, kiek siekė akys!

Ė, vaikeliai, jeigu trokštat

Išsipirkti kaltę,

Tai užkaskit vyšnios kaulą

Juodžemin prie vartų.

Palūkėkit metelius,

Ir įvyks stebuklas –

Iš kaulelio pasikels

Kelios šakos buklios.

O palaukę dar metus,

Gal sulauksit žiedo, –

Vyšnios uoga kaip medus,

Vyšnioj strazdas gieda!

Lietūs

Rudeniniai lietūs,

Atsakykit, bangūs,

Ar tai jūs barbenat

Į pirkelės langus?

Ar tai jūs sušalę

Prašotės į vidų

Prie jaukios ugnelės

Rankų pasišildyt?

Gal čia koks keleivis,

Dangumi atplaukęs,

Debesų jūreivis

Užu durų laukia?

O, jūs lietūs, lietūs,

Jau nėra jums galo!

Jau sumirko kietas

Rugio stiebas, šąla

Kurapka ir garnio

Mėlynas pakaušis

Ir lapiuko nosis,

Kyšanti pakriaušėj.

Pėdsakai

Senos mano pėdos,

Ar manęs palauksit,

Kol sugrįšiu pėsčias

Ar laivu atplauksiu?

Ar manęs nelauksit,

Jau nebeliūdėsit,

Tik žalių žolynų

Kauburiais žydėsit?

Tik lakiajam smėliui

Duosite nakvynę

Ir manęs paklausit

Tyliai, nusiminę:

Kur klajoji, seni,

Vaikeliu išėjęs?

Mus nutrynė lietūs!

Mus užpustė vėjas!

Mums neleido laikas

Verkti ir liūdėti,

Liepė mums išnykti,

Dilgėm sužydėti.

Kurgi mes keliausim,

Kur tavęs ieškosim?

Naktį išskubėję,

Kelio nežinosim.

Tektų klaidžiot girioj,

Tektų jūroj skęsti –

Juk kelių ne vienas,

Milijonai esti!

Taip ir teko, broli,

Žolele apaugti,

Dilgėlėm pražydus,

Pasislėpus laukti.

Laukti ir svajoti,

Kad sustotų laikas, –

Gal sugrįš tos pačios

Basos kojos vaiko?

Akmenys

Vienišas laukų akmuo,

Juk tu kalno brolis,

Žydros uolos – tavo sesės.

Mat koks tu keistuolis!

Apvalus nei kepaliukas,

Akmeninis žmogeliukas,

Didelė akmens galva!

Ir žmogaus akių spalva!

Tai akmuo! Kas pasakytų,

Jog jis be tėvynės?

Kalnuose jisai – kaip stumbras,

O pas mus – avytė.

Guli akmens keturi,

Į miglas panirę,

Ir, atrodo, tuoj subliaus,

Žvelgdami į girią.

Štai žmogus sukūlė kaktą,

Už akmens užkliuvęs,

Ar nulaužė arklo ragą,

Sodindamas bulves, –

Kad per daug neriestų nosies,

Būtų kiek kuklesnis,

Tam yra laukų akmuo,

Už vargą sunkesnis.

Ei, akmuo, gerai žinau,

Tau labai patinka,

Kai į krepšį tarp bulvikių

Keli akmens krinta.

Bet, sakyk, ar tau neliūdna,

Kai tave pastato

Ant kapučio kauburėlio

Tarsi kokį stabą?

Erdvės

Eiii! Žvaigždėtos erdvės,

Tolumos beribės,

Kas jus išmatavo?

Gal paukštelis Ibis?

Jis Egipto žemėj

Kažkada gyveno,

Šventas saulės paukštis,

Sako, nemirtingas,

Bet ir jis aukštybėj

Lyg sapnuos pradingo.

Paslaptingas Ibis

Niekam nepasakė,

Ar erdvė – beribė,

Ar tik aklos akys

Jos gelmių nesiekia –

Kiek paskraido, grįžta

Į beržų pavėsį,

Į karvelio gūžtą.

Eiii! Žvaigždėtos erdvės,

Tolumos beribės,

Žvelkit – neša gervės

Šviesą amžinybės!

Neša žemės vardą

Ir tėvynės aidą,

Ten, už saulės vartų,

Kur Sietynai braido

Po ūkus – atrodo,

Lyg avytės baltos

Braido po atolą,

Geria rasą šaltą.

Visa taip – iš vieno:

Ir dangus, ir žemė,

Ir gėlėtos dienos,

Ir naktis bežadė…

Versmės

Versmės, tylios versmės,

Kur po gluosniu almat,

Gal jus žemė verčia

Ar pelkynų laumės

Jūsų giją pina

Tamsoje pelkyno?

Ak, iš kokio šulinio

Jūs nuo amžių plūstat

Ant Čepkelių bruknių,

Kad jos nenudžiūsta?

Versmės, gaivios versmės,

Kas jums davė balsą?

Kas išmokė verkti,

Kai žoles šienauja?

Ak, svajingos versmės,

Kas kanklius jums davė,

Kad jie skamba skamba,

Širdį man užgavę?

Versmės, žydros versmės,

Šaltos, tyros, sraujos,

Ar ilgai dar versis

Jūsų gyvas kraujas?

Pūga

Pasakykit, baltos pūgos,

Gal vilkai taip staugia, ūkia?

Man baisu – užkauks pūga,

Pasišiaušia tuoj kupra,

Ir, atrodo, avį vilkas

Jau iš gardo tempia, velkas.

Arba, rodos, senas baubas

Bando kaminu, ak, siaubas,

Mūsų pirkion prasigauti,

Čiupti vaiką, kišt į maišą

Ir išnešti į laukus,

Ten, kur skamba laumių vaišės,

Suka vėtra verpetus!

Tu, pūgele, tu, baltoji,

Kam visur sniegus sijoji,

Kur nereikia – kuo daugiau,

Kad vaikeliui vis sunkiau

Būtų bristi į mokyklą

Per pusnynus, baltą miglą?

Ak, pūgele, tu – vėlė,

Girių raganos duktė!

Bet jaučiu – diena artėja,

Rytas tamsą suakėja!

Jau saulelė užu miško

Spindulius skaisčius atrišo

Ir paleido į laukus,

Į patamsius, į sniegus!

Teks, pūgele, pasitraukti,

Sumažėt ir susitraukti.

Et, į ožio riestą ragą

Man tave suriesti maga!

Kad pavirstum tam rage

Vėjo pasaga smagia!

DEBESŲ – PAPĖDĖJ

Perkūnas

Klausiu – atsakyk, perkūne,

Kas danguj gaisrus pakūrė?

Kas botagą iš ugnies

Šiąnakt vijo ant vinies?

Atsakyk, audrų karaliau,

Kas tau numetė karūną,

Kad ieškodamas trankais

Giriom, kloniais ir laukais?

Pasakyk, garsus perkūne,

Ko pasaulis nesugriūna,

Kai žengi variniais batais

Per Žemaičių plentą platų?

Vėjų kerdžiau, o perkūne,

Kas išaudė saulės gūnią?

Tu gražiai ja užsikloji,

Kai ant debesio nakvoji.

Piemenėli, per daug klausi –

Nepajusi – greit pasensi.

Jeigu toks smalsuolis būsi,

Aš galiu nusukti ausį!

Aš valdau dangaus gaisrus,

Aš nulaužiu kriaušę!

Į baisios ugnies nasrus

Telpa visa, kas tik šiaušias

Prieš galingą mano balsą!

Senas, jaunas dreba, verkia,

Kai perkūnas lyg juokais

Žaibo siūlus verpia!

Ė! Perkūne, nebijau,

Aš namo jau parėjau.

Griausk negriaudęs ir trankykis –

Man nebaisios žaibo nytys!

Ugnis

Amžina, skaisti ugnie,

Kur geriau tau sekas?

Molio krosnyje, namie,

Ar danguj, kur teka

Tokios žydros žaibo upės

Debesų kraštais gėlėtais,

Kur devynios žvaigždės tupi

Ant aukštų kalnų?

Gal patinka viršum žvakės

Sau ramiai pleventi,

Degti tyliai, neskubėti

Ir ramiai pasenti?

O gal tau gražiausia naktį

Šakalio gale liepsnoti

Ir žiūrėti, kaip į krepšį

Metami vėžiai kuproti?

Gal patinka tau žarijom

Krosnies oloje žėrėti

Į duonelę, kaip ji rausta,

Išplėstom akim žiūrėti?

O šviesa, kuri klajoja

Virš paslėptų turtų

Ir kurios vaikai bijojo –

Tai ugnis ar burtai?

Ak, ugnie, devyniaveide,

Po karų prie Merkio

Aš menu, kaip girios degė

Ir aguonos verkė.

O, ugnie, mįsles atverki

Ir danguj, ir žemėj,

Stebuklingai apsiverski,

Eglės šakelės nusverki –

Būk šalta ugnelė!

Miglos

Paslaptingos miglos,

Pasakykit, pilkos,

Ar ne giminė jums

Pasalūnas vilkas?

Mokat tyliai sėlint

Prie tvoros, prie lieptų,

Mokat pasislėpti

Už kapučių liepų.

Mokat būt panašios

Į senelės skarą,

Bet mėgink pasiekti –

Ertmės atsidaro

Į klaidžius pelkynus,

Į raistelio akį…

Vai, jūs pasalūnės,

Girių gelmės klampios,

Klysta – kas galvoja,

Kad jus audžia laumės.

Vai, jūs miglos klaidžios,

Išsigandę gaidžio

Aitvarai sužvengę

Jumyse prasmenga!

Dulkės

Ak, tylenės dulkės,

Kas tylėt jums liepė,

Taręs: atsigulkit

Ir gulėkit tyliai?

Ar ne laiko darbas,

To dienų piemens?

Aš mačiau jį sėdint

Ant laukų akmens.

Priėjau tyliausiai,

Pažvelgiau per petį,

Žiūriu – šiurkštus delnas,

O ant delno – dulkės.

Dulkeles skaičiuoja,

Jokios nepraleidžia,

Matos, rimtas darbas,

Nesakysi – žaidžia.

Pagalvojau tyliai,

Bet paklaust bijojau,

Tik, sulaikęs kvapą,

Žvelgiau prasižiojęs.

Kur žalesnė dulkė

Arba raudonuoja,

Tą tuojau ant žemės

Pakiša po koja.

Ir, kulnu patrynęs,

Vėlei pasižiūri,

Ar jau visos pilkos,

Ar jau visos dulkės…

Dar ilgai žiopsotų

Lyg užburtas vaikas,

Bet gaidys pragydo,

Ir nuskrido laikas!

Aidas

Šimtabalsi aide,

Kas tave pabaidė,

Kad slapstais už miško

Lyg bailiausias kiškis?

Krištolinis aide,

Kas tave sukūlė,

Kad visur, kur neisi,

Tavo šukės guli?

Greitasparni aide,

Kaip tave sučiupo

Šulinys giliausias

Ir sekliausia upė?

Užkerėtas aide,

Ar ne stebuklinga –

Kai buvai čia pat jau,

Tavo pėdos dingo?

Ak, bedugnis aide,

Kas tave surinko,

Kad šimtai aidelių

Į vieną sutilpo?

Ar žinai, aiduži,

Kuo aš noriu būti?

Tik aidu giružėj

Ar aidu už upės!

Niekas nesugautų,

Niekas nematytų,

Tik visi girdėtų,

Tik visi klausytųs.

Vėjai ir debesys

Jūs, laisvieji vėjai,

Debesų siuvėjai,

Iš kur gaunat siūlų

Susiūt debesėliams?

O gal mokat siūti

Ilgom pievų smilgom

Ar apynio ūsais?

Gal voro tinkleliais?

O gal aukso gijom,

Parvežtom iš prūsų

Dar senų senovėj

Karo dainužėlėj?

Bet tikriausiai imat

Labai ploną lietų

Ir gražiai sau siuvat

Debesį skylėtą.

Debesis – kaip vaiko

Dar mažėlio rūbas:

Lopyk, siūk nesiuvęs –

Vis kas dieną kiūra.

Smėlis

Tu, klajūne smėli,

Ar neatsibodo

Pro šaknelių rėtį

Amžinai byrėti?

Menu: mažas vaikas

Aš tave norėjau,

Saujoje suspaudęs,

Nunešti siuvėjui.

Aš tada galvojau:

Smiltys – juk auksinės!

Jas prisiūs siuvėjas

Prie gedulo rūbų, –

Gal nebus taip liūdna

Miegančiai močiutei?

Vai, kaip aš suklydau –

Vaiko naivumėlis –

Man nutirpo pirštai,

Spaudžiant saujoj smėlį.

Tyliai vėriau saują –

Kas gi dabar bus čia?

Matau savo delną,

O ant delno – tuščia!

Mat smiltis birioji

Pro pirštus prasmuko…

Juokėsi siuvėjas,

Bet paskui pamokė:

Reik ant smėlio kalno

Duobelę iškasti

Ir, ką nors paslėpus,

Vėl gražiai užkasti…

Kaulai

Ak, bevardžiai balti kaulai,

Atpustyti pamariuos,

Kas jus pametė, užmiršo

Šiaurės žemės vakaruos?

Kam priklausėt, o kauleliai,

Jūros paukščiui? Žemės žvėriui?

Ko jūs tylit, nepasakot?

Aš paguosčiau kūdikėlį.

Jis, suradęs baltą kaulą

Ant šiaurinio žemės kranto,

Stovi, klausia, nesupranta,

Kas nutiko šiam pasauly?

Vaikas verkia: gal raganė

Liepė gerą gyvulėlį –

Jis žmogaus balsu kalbėjo –

Švintant budeliui nukirsti?

Ak, vaikeli, kam ta baimė!

Juk iš kaulų stebuklinga

Obelėlė sulapoja –

Šakos, obuoliais palinkę,

Supas vėjuos, auksu tvaska

Vaisiai pasakų gražių.

Ak, vaikeli, kam ta baimė –

Saulę tau delnuos nešu!

Juk iš kaulų kaip iš sniego

Kyla žolės, auga medžiai,

Juk nėra pasauly nieko,

Kas prapultų amžiams,

skradžiai…

Kojos

Pasakykit, greitos kojos,

Ko taip bėgat, nesustojat?

Gal jus juodas baubas veja,

Kad taip skuodžiate per veją?

Gal žolė padus kutena?

Gal šaltinis, kur skardena

Po medžiu, į tolį šaukia?

Mes, kojelės greituonėlės,

Nešam jauną, nešam seną

Ten, kur žvaigždės tarsi gėlės

Pasakų ugnim rusena.

Kur rasotas Paukščių Takas

Lyg obels šaka žieduota

Tylią naktį šnabžda, šneka

Apie tai, kas vaikui duota:

Tolių tolį išmatuoti,

Išmatuoti gylių gylį,

Vis keliauti, nesustoti

Ir, užkopus stiklo pilį,

Akimis apglėbti žemę

Nuo kraštelio ligi krašto –

Te gėlynai dangų remia!

Ir tamsos galybė mąžta!