Homeras

Odisėja

Iš graikų kalbos vertė
Antanas Dambrauskas

Skaitmeninta iš knygos:
Homeras. Odisėja. Vilnius: Vaga, 1979.

ISBN 978-5-430-05957-6

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

VYRĄ PAŠLOVINKI, MŪZA,
PER NEGANDUS ĖJUSĮ DRĄSIAI

I GIESMĖ

Dievų susirinkimas. Atėnės patarimai Telemachui

Vyrą pašlovinki, Mūza, per negandus ėjusį drąsiai.

Vėtrų blaškytą ilgai, kai šventąją Troją išgriovė.

Daugio žmonių miestus jis aplankė, jų papročius matė

Ir vandenynuos plačiuos su pavojumi rungės ne kartą

5 Dėlei gyvybės savos ir dėl bendražygių grįžimo.

Betgi išsaugoti jų nevaliojo, nors troško širdingai.

Per šventvagystę nelemtą visi ligi vieno pražuvo:

Baisūs kvailiai! Jie Helijo, dievo padangių aukščiausio,

Jaučius suvalgė, ir tas jiems atėmė grįžtamą dieną.

10 Visa tai, Dzeuso duktė, mums teikis dabar pagiedoti.

Taigi jau tuosyk visi, kas liūdno žuvimo išvengė,

Buvo namie, iš karo vargų ir marių ištrūkę.

Vieną tik jį, namų ir žmonos pasiilgusį baisiai,

Laikė galingoji nimfa Kalipsė, deivė šviesioji,

15 Išgaubtaskliautėj oloj, norėjo, kad būtų jos vyru.

O kai atėjo diena, nepaliaujamai metams beplaukiant,

Toji, kurią dievai jam lėmė sugrįžt į tėvynę,

Savo Itakę, bėdų nė tuomet jis dar neišvengė,

Nors ir pasiekęs savus. Dievams jau visiems jo pagailo,

20 Be Poseidono, kuris ant garbingo, šviesaus Odisėjo

Rūstavo be atlydos, kol tas į gimtinę sugrįžo.

O Poseidonas šaly tolimų etiopų viešėjo,

Tų etiopų, kurie perpus pasiskyrę gyvena

Žemės kraštuos: kur pateka saulė ir kur nusileidžia.

25 Meiliai priimdamas jaučių ir avinų hekatombę,

Linksmas sėdėjo puotoj Poseidonas. Dievai jau tuo tarpu

Dzeuso galingojo rūmuos visi susirinko tarybon.

Pirmas į juos prabilo dievų ir žmonių visų tėvas.

Atminė savo širdy jisai mat beydį Egistą,

30 Užmuštą lygiai garsaus Agamemnonido Oresto.

Tai prisiminęs, dabar kalbėjo dievams nemirtingiems:

„Oi, kad žinotumėt jūs, dievus kaip kaltina žmonės!

Sako, nuo mūsų vargai jų pareiną, tačiau iš tikrųjų

Patys kaltybėm didžiom bėdas ant savęs užsitraukia,

35 Štai kaip Egistas dabar: prieš mūsų valią Atrido

Žmoną jis vedė, o patį namo pareinant nužudė,

Nors ir žinojo pražūsiąs dėl to, mes aiškiai jam sakėm,

Siuntę Hermėją pas jį, akyląjį Argžudį greitą, –

Kad neišdrįstų žudyt ir sau jo žmonos neviliotų,

40 Nes už Atridą jis keršto rūstaus susilauks iš Oresto,

Kai tik tasai subręs ir tėviškės ims reikalauti.

Taip jam pasakė Hermėjas, tačiau geranoriško žodžio

Negi paklausė Egistas. Ir štai sumokėjo už viską.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

45 „O mūs tėve Kronide, karalių galingas valdove!

Aišku, pelnytos bausmės susilaukė Egistas ir žuvo.

Taip tegu žūsta visi, kas tokį darbą padaro!

Bet man širdis tebeplyšta dėl Odisėjo protingo,

Vargšo, kuris, nuo savųjų atskirtas, sielvartus kenčia

50 Vienas tarp marių, saloj, pačiam vidury vandenyno.

Giriom apaugus sala, ten rūmuose deivė gyvena,

Pikto Atlanto duktė, Atlanto, kurs žino kiekvieną

Jūrų plačiųjų bedugnę ir, savo pečiais pakylėjęs,

Laiko aukštuosius stulpus, kurie dangų skiria nuo žemės.

55 Jojo duktė nenustojantį dūsaut laiko jį, vargšą,

Žodžiais ramina meiliais ir, visaip įtaikaudama,

Stengias, kad jis pamirštų gimtinę. Tačiau Odisėjas

Trokšta išvysti aukštai į dangų pakilusį dūmą

Žemės gimtos – ir tada jau numirti. O tavo krūtinėj

60 Nesuminkštėja širdis, Olimpieti. Ar tau Odisėjas

Meilės nerodė, kada prie argiečių laivų atnašavo

Trojoj plačioj? Kodėl ant jo taip rūstauji, tėve?“

Jai debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

„Mano dukrele, koks žodis pro tvorą dantų tau prašoko?

65 Kaip aš galėčiau pamiršt Odisėją, dievišką vyrą?

Jis gudrumu pralenkia visus ir aukų nešykštėjo

Dėti galingiems dievams, plačiųjų padangių valdovams?

Tik Poseidonas, žemės plakėjas, be perstojo tūžta

Vis už kiklopą, kuriam Odisėjas išdegino akį, –

70 Lygų dievams Polifemą, kurio galybė didesnė

Užu kiklopų kitų. Pagimdė jį nimfa Toosė,

Forkino seno duktė, plynųjų marių seniūno,

Apvaliaskliautėj oloj Poseidono meilę patyrus.

Matot, dėl ko Poseidonas, galingas žemės plakėjas,

75 Gena nuo žemės gimtos Odisėją, nors jo nenužudė.

Taigi dabar visi mes imkime ir pasvarstykim,

Kaip jam sugrįžti namo. Reikės Poseidonui rūstybę

Mesti nenorom šalin: amžinai negalės gi jis vienas

Eiti prieš valią visų ir pykt ant dievų nemirtingų.“

80 Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Tėve mūs Dzeuse Kronide, karalių galingas valdove!

Jeigu dabar laimingieji dievai maloniai sutinka,

Kad Odisėjas protingas sugrįžtų į savo pastogę, –

Nieko nelaukę, Hermėją, žinionešį Argžudį greitą,

85 Mes į Ogigijos salą pasiųskim, kad jis gražiakasei

Nimfai praneštų tuojau neatšaukiamą mūsų sprendimą

Dėl Odisėjo kantraus: jam leidžiama grįžt į gimtinę.

Aš tuo metu nuskrisiu Itakėn, surasiu jo sūnų

Ir, pakalbėjus su juo, į širdį jam drąsą įkvėpsiu,

90 Kad, suvadinęs garbiniuotgalvių achajų vyriją,

Tuoj atsakytų ryžtingai jaunikiams, kurie nesiliauja

Šleivakojus galvijus ir avis jo pjovę be skaičiaus.

Aš jį nusiųsiu, be to, į Spartą ir Pilą smiltingą

Pasiteirauti dėl tėvo grįžimo, gal gaus ką išgirsti

95 Ir sau garbės daugiau žmonėse galės įsigyti.“

Šitai pasakius, po kojų gražius sandalus pasirišo,

Jie iš ambrozijos buvo ir aukso ir nešė su vėjais

Ją per plačiąsias marias ir per krašto neturinčią žemę.

Rankon pasiėmė ietį galingą su vario viršūne,

100 Tvirtą, didžiulę ir sunkią, kuria išguldo didžiausius

Vyrų pulkus, kai duktė galingojo tėvo įniršta.

Skrido pakilus dabar nuo aukšto Olimpo viršūnės

Ir nusileido Itakėj prie durų šviesaus Odisėjo,

Tiesiai ant priebučio slenksčio, su vario ietimi rankoj,

105 Virtus senu bičiuliu Mentu, tafiečių karalium.

Ten jaunikius įžūliuosius užtiko: visi jie ramiausiai

Žaidė kauleliais ir linksmino širdį, kieme atsisėdę

Ir pasitiesę odas galvijų, kuriuos jie išpjovė.

Vikrūs tarnai drauge su šaukliais darbavos ir plušo:

110 Vyną su vandeniu maišė vieni didžiuliuos krateruos,

Jūrų kempinėm narvėtom skobnis mazgojo antrieji

Ir, jas padengę, mėsų prikapotų nešė gausybę.

Ją Telemachas šviesus pirmiau už kitus pastebėjo.

Tarpu jaunikių sėdėjo jisai nusiminęs ir liūdnas,

115 Įsivaizduodamas tėvą garbingą, kaip tas, nūn parėjęs,

Pirtį pakurtų piršliams ir jaunikiams, jog durų nerastų,

Ir kaip už tai susilauktų garbės, kaip turtą atgautų.

Taip besvajodamas tarp palaidūnų, pamatė Atėnę.

Šoko iš kiemo tuojau, širdy nesmagumą pajutęs,

120 Kad jo svetys, taip ilgai stovėdamas, laukė prie durų,

Dešinę ištiesė jai ir paėmė ietį varinę.

Kreipėsi meiliai tuomet ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Sveikas, mielasis svety! Tu meilės mūs nepaniekink,

O pavaišintas kai būsi, tuomet pasakysi, ko reikia.“

125 Šitaip kalbėdamas, vedė, jam paskui ėjo Paladė,

Kolei pasiekė abu aukštųjų rūmų svetainę.

Čia Telemachas, ietį nunešęs, įstatė ietidėn,

Dailiai daryton, prie aukšto stulpo, tenai, kur iš seno

Iečių daugybė kantraus Odisėjo tvarkingai stovėjo.

130 Svetį sodino atvedęs į krasę, patiesdamas gražią

Maršką raštuotą, o kojoms atremti pastatė suolelį,

Pats atsisėdo šalia margajan krėslan, nuo jaunikių

Kiek atokiau, kad kartais svetys, nepakęsdamas triukšmo,

Vaišėm neimtų bodėtis, pakliuvęs tarp įžūlūnų,

135 O ir dėl to, kad norėjo dingusio tėvo teirautis.

Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, užpylė abiem kambarinė ant rankų

Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią,

O ūkvedė drovi priraikiusi duonos padėjo,

140 Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

Dubenis vieną po kito mėsos įvairiopos jiems nešė

Mėsapjaustys ir pastatė abiem po taurę auksinę,

O rūpestingas šauklys prieidamas nuolat jas pylė.

Menėn suvirto įžūlūs jaunikiai ir, nieko nelaukę,

145 Sau prie skobnių paeiliui į krases ir į krėslus susėdo.

Jų kiekvienam šaukliai vandens užpylė ant rankų,

Duonos į pintinėles su kaupais prikrovė tarnaitės,

Tuotarp berniukai taures pripylė, kad sklidinos būtų.

Rankomis siekė visi ant stalo stovinčių vaišių.

150 O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Tuosyk į širdį visiems kitokis noras atėjo –

Šokio ir kanklių, dainos, to vaišių pagardo tikro.

Padavė tad į rankas šauklys kankles išdabintas

Femijui, kurs puotoj jaunikiams turėjo dainuoti.

155 Kanklėm pritardamas, tas užtraukė giesmę malonią.

O Telemachas tuomet į šviesakę Atėnę prabilo,

Galvą prikišęs arti, kad jo kiti negirdėtų:

„Ar nesupyksi, svety, kad aš tau kai ką pasakysiu?

Vyrams šitiems tik viena galvoj – vis kanklės ir dainos.

160 Lengvas tai daiktas, kai punta be atlygio svetimą duoną

Vyro, kurio jau kaulai balti gal mėtos ant lauko,

Pūsta, lietaus merkiami, ar marių banga juos ridena.

Jei pamatytų tik jį Itakėn šiandieną sugrįžus,

Kojų greitesnių tiktai kiekvienas trokštų tikriausiai,

165 O nebe turtų, ne aukso, ne rūbo, gražiai padabinto.

Nūdien, kai lemta dalios nelabosios jam žūti, jau niekas

Mums nebešildo krūtinės, nors žemės gyventojai žmonės

Kartais pasako jį grįšiant – diena jo grįžimo prapuolė. –

Man pasakyki dabar ir aiškiai išdėstyki visa:

170 Kokio tu krašto žmogus, kas tavo tėvai, kur gimtinė,

Kokiu laivu tu atplaukei čion ir kas mūs Itakėn

Atvežė šiandien tave? Kas buvo ir kaip jie vadinos?

Pėsčias ateiti pas mus, man rodosi, tu negalėjai.

Tikrą teisybę todėl pasakyki, aš noriu žinoti:

175 Pirmąsyk čion atvykai ar tėvo bičiulis tu senas.

Mūsų namai daugybei žmonių juk žinomi buvo.

Džiaugėsi tėvas svečiais ir pats paviešėti gebėjo.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Visą teisybę aš tau iš grynos širdies pasakysiu

180 Ir pasigirsiu, kad aš – sūnus Anchialo protingo,

Mentas, tafiečių, pamėgusių irklą, senas valdovas.

Atplaukiau šiandien aš čia su savo laivu ir su vyrais,

Skrosdamas juodas marias, pro svetimus žmones visokius.

Vario į Temesę vykstam, o vežam geležį tamsią.

185 Savąjį laivą palikom lauke atokiai nuo miesto,

Reitro uoste ramiam, prie giriom apaugusio Nėjo.

Mudu su tėvu tavuoju, galiu pasidžiaugti, iš seno

Esam bičiuliai, gali, kai sutiksi, paklausti Laertą,

Seną herojų, kuris, kaip žmonės kalba, į miestą

190 Nebeateina ir vargsta vargus vienatvėje kaime

Su senele tarnaite, kuri pagamina, kaip moka,

Valgyt ir gerti, kai jam iš nuovargio keliai palinksta,

Betursinėjant perdien sode apie vynmedžius jaunus.

Čia užsukau todėl, kad žmonės sakė – parėjęs

195 Tėvas tavasis. Tuo tarpu dievai jam užkerta kelią.

Tikras esu – nežuvo šviesus Odisėjas šioj žemėj,

Gyvas kur nors tebėra, tebevargsta jūroj plačiojoj,

Tarp vandenų saloj, jį laiko pikti ir laukiniai

Žmonės per jėgą ir niekur nė kojos neleidžia iškelti.

200 Betgi apreikšiu aš tau, ką kužda dievai nemirtingi

Manajai širdžiai, ir kas, be abejo, turi įvykti,

Nors aš ne aiškiaregys ir paukščių žosmės nepažįstu:

Nebeilgai jis vargs toli nuo mielosios gimtinės,

Nors jį laikytų, stipriai geležiniais pančiais sukaustę.

205 Kaip jam ištrūkti, atras, nes jis sumaningas be galo.

Man pasakyki dabar ir aiškiai išdėstyki visa,

Ar tiktai kartais nesi tu sūnus Odisėjo protingo.

Ir iš galvos, iš gražiųjų akių, ir iš veido atrodai

Man panašus į jį. Lankydavom tankiai viens kitą,

210 Kol jis nebuvo išėjęs į Troją, kur patys narsieji

Sūnūs achajų patraukė, susėdę laivuos gaubtašoniuos.

Ir nuo to laiko aš jo, jis manęs daugiau nebematėm.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tikrą teisybę, svety, aš tau iš širdies pasakysiu:

215 Motina kalba, kad aš jo sūnus, tačiau iš tikrųjų

Aš nežinau: gimtosios dienos neatsimena niekas.

O dėl savęs pasakysiu: sūnus aš būti norėčiau

Tėvo laimingo, kurs, turtuos paskendęs, sulaukia senatvės.

Mano nelaimei, deja, žmogus, vargingiausias pasauly,

220 Sako man tėvas esąs, ir tu štai mane to paklausei.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Tavajai genčiai dievų nežadėta išnykti be vardo.

Aišku, kad tokį tave tikrai Penelopė pagimdė.

Man pasakyki dabar ir aiškiai išdėstyki visa:

225 Kokis gi pobūvis čia ir kam tos vaišės? Ką reiškia?

Ar ne vestuvės tik bus? Juk čiagi ne šiaip sau gėrynės.

Vyrai šitie jauni per daug įžūliai jau, matyti,

Tavo namuos valiūkauja. Žmogus išmintingas kiekvienas

Piktinsis jų begėdystėm, užėjęs čion ir pamatęs.“

230 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Klausi mane apie viską, svety, ir visko teiraujies.

Buvo seniau šie namai garbingi ir pertekę turto,

Kol šeimininkas juose pats gyveno ir visko žiūrėjo.

Pakreipė nūn į bloga dievai ir laimę atmainė,

235 Jį nugramzdinę baision nežinion, kaip niekas nebuvo

Dar nugramzdintas pasauly. Jo mirusio taip negailėtum,

Jei tarp gentainių savų jis būtų žuvęs prie Trojos

Arba numiręs ant rankų saviškių, kai baigėsi karas.

Būtų achajai tuomet jam pilkapį aukštą supylę,

240 Sūnui jo būtų šlovė nemirštanti likus per amžius.

Bet negarbingai, deja, pagrobė jį harpijos žiaurios,

Dingo be pėdsako jis, palikdamas ašaras vienas

Sūnui savam. Ir šiandien aš tiek dėl tėvo neverkčiau

Ir nesiskųsčiau, bet lėmė dievai man kitą nelaimę:

245 Kiek salose aplink viešpatauja galingų didžiūnų

Dulichione, Same ir apaugusiam giriom Dzakinte,

Ir kiek didžturčių aukštoj, uolotoj Itakėj atrasi –

Peršasi motinai mano visi ir eikvoja gėrybes.

Motina nei atsakyt nesiryžta, nei vesti prie galo

250 Jų tų piršlybų liūdnų. Jaunikiai baigia nusiaubti

Mūsų namus ir patį mane dar greit nugalabys.“

Jam, pasipiktinus baisiai, Paladė Atėnė atsakė:

„Oi oi oi! Kaip čia svetur iškeliavusio tėvo reikėtų!

Tuosyk galingą jo ranką pajustų veltėdžiai jaunikiai.

255 Štai kad, parėjęs dabar, jis durų angoj atsistotų,

Kirvį ir skydą ar porą iečių laikydamas rankoj,

Kokį regėjau kadais aš, pirmąsyk jį susitikęs,

Viešintį mūsų namuos – išgėrusį vyno ir smagų,

Kai iš Efirės nuo Mermerido Ilo sugrįžo.

260 Buvo nuplaukęs ir ten greituoju laivu Odisėjas,

Gauti norėjo nuodų mirtingųjų aštrioms variaiešmėms

Savo strėlėms išmirkyt, tačiau atsargus Mermeridas

Nedavė jam, pabijojęs dievų amžinųjų rūstybės.

Tėvas manasis nuodų tų jam davė, nes baisiai mylėjo, –

265 Jei tarp jaunikių dabar atsistotų toks Odisėjas –

Trumpos jų dienos bebūtų, ir ašarom baigtųs piršlybos.

Visa tačiau dievų nemirtingų rankoj šiandieną,

Ar jis rūstybę nugieš sugrįžęs, ar permainų niekad

Rūmuose šiuos neįvyks. O tu pagalvoki tuo tarpu,

270 Kokiu būdu jaunikius iš savo namų išvarytum.

Taigi subruzk ir, mano žodžius įsidėjęs į širdį,

Liepk susirinkti rytoj į sueigą vyrams achajų

Ir jiems išdėstyki visa, dievai tepaliudija tiesą.

Drąsiai jaunikiams pareikšk – lai eina, iš kur jie atėję.

275 Močia tavoji, jei kartais paims ją noras tekėti,

Gali sau grįžti namo, į tėvo rūmus aukštuosius.

Tėvas turtingas, iškels vestuves ir kraitį parūpins

Gausų ir brangų, koks priderėtų dukteriai mielai.

Tau aš norėčiau duot patarimą, jei tu paklausytum.

280 Laivą geriausią parink ir dvidešimt vyrų yrėjų

Ir į kelionę tu leiskis negrįžtančio tėvo ieškoti.

Gal iš žmonių išgirsi ką nors, o gal tau Kronidas

Teiksis ką pats pasakyt; žmonėms tai garbė neregėta.

Pilan pirmiausia keliauk ir dievišką Nestorą klauski,

285 O iš tenai – į Spartą pas Menelają šviesplaukį.

Jis paskutinis visų variarūbių achajų sugrįžo.

Gal sužinosi, ar gyvas dar tėvas, ar rengiasi grįžti.

Nors ir pavargsi, tačiau tu kelionėj metus pakentėki.

Jei sužinosi, kad miręs ir gyvo nebėr jo pasauly,

290 Tuosyk, parplaukęs namo, į mieląją tėviškės žemę,

Pilkapį aukštą supilk ir mirusio garbei sudėki

Atnašą gausią, kaip dera, o motiną leiski už vyro.

Reikalą šitą pabaigęs ir visa kaip reikia sutvarkęs,

Sau pasvarstyk širdy ir protu pagalvok rūpestingai,

295 Kaip tu galėtum savo namuos jaunikius išgalabyt,

Kokia gudrybe slapta ar viešai. Juk tau nebetinka

Niekais vienais užsiimt, nebe toks jau amžius tavasis.

Ar negirdėjai tu, kokią Orestas šviesus nusipelnė

Šlovę pasauly visam, nudobdamas tėvo žudiką,

300 Tą pasalūną Egistą, užmušusį garsų jo tėvą?

Taigi, mielasis, ir tu, kaip gražus ir galingas atrodai,

Būki taip lygiai narsus, kad vaikaičiai tave paminėtų.

Metas tuo tarpu atgal į greitąjį laivą man grįžti

Pas bičiulius, kurie jau laukia manęs ir nerimsta.

305 Rūpinkis pats savimi ir mano žodžius atsiminki.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Visa tai man, svety, tu sakai, linkėdamas gero,

Lygiai kaip tėvas sūnui, ir aš neužmiršiu to niekad.

Bet palūkėki dar kiek, nėra ko skubėti kelionėn.

310 Tu išsimaudyk pirmiau ir, širdį atgavęs, galėsi

Su dovanom pareiti laivan, pasidžiaugdamas sieloj,

Su brangenybe maža, kuri nuo manęs atminimui

Tau pasiliktų ilgai, kaip bičiuliui mielam nuo bičiulio.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

315 „Nebelaikyk, mielasis, manęs, aš skubinuos baisiai.

Dovaną savo, kurią širdis tau liepia man duoti,

Tu man įteiksi, kai grįšiu atgal – namo parsivešiu.

Ir iš manęs priimsi ką nors kaip atpildą mažą.“

Šitaip atsakiusi jam, šviesakė Atėnė nuėjo,

320 Virto paukšte ir greitai nuskrido, įkvėpusi vyrui

Ryžtą ir drąsą į širdį, ir jis prisiminė tėvą

Žymiai aiškiau nei pirma. Širdis, tai visa pajutus,

Jam sudrebėjo iš baimės: suprato, jog dievas čia buvo.

Grįžt prie jaunikių turėjo prilygstantis dievui jaunuolis.

325 Dainius šlovingas dabar giedojo, susėdę jaunikiai

Klausėsi jo giesmės, kaip achajai iš Trojos šventosios

Grįžo namo liūdnai: taip lėmė Paladė Atėnė.

Iš viršutiniojo aukšto jo dievišką giesmę išgirdo

Ir Penelopė protinga, duktė Ikarijo seno.

330 Laiptais aukštais iš menės savos nulipo ji greitai,

Ir ne viena – tarnaitės dar dvi iš paskos atlydėjo

Ją prie jaunikių; atėjo ne moteris – deivė tikriausia

Ir atsistojo prie stulpo gražiai įtaisytos svetainės,

Žibančia plona skraiste prisidengusi šviesųjį veidą,

335 O iš šalių prie jos stovėjo darbščios tarnaitės.

Ašaras sau braukdama, į dievišką dainių ji kreipės:

„Daug ir kitokių dainų suraminti žmogui tu moki,

Apie žmonių ir dievų žygius, kaip dainiai sudėjo.

Tokią giesmę tu jiems pagiedok, o jie tegu tyliai

340 Geria sau tamsųjį vyną. Pabaik jau dainą šią liūdną,

Plyšta nuo jos širdis nelaimingoj mano krūtinėj,

Jos graudulingi garsai pažadina skausmą bekraštį.

Primena ji, kas už viską brangiau ir ko baisiai man gaila, –

Vyrą, kurio garbė apskriejo Heladę ir Argą.“

345 Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Motin mieloji, kodėl tu dainiui garbingam neleidi

Džiuginti mus, kaip liepia širdis? Kalti juk ne dainiai:

Kaltas Kronidas už tai – iš savo valios juk duoda

Ką panorėjęs kada jis duonvalgiui žmogui šioj žemėj.

350 Taigi nepyk, kad danajų vargus ir nelaimes apgieda.

Klausosi žmonės mieliau ir esti labai sužavėti,

Kai tik išgirsta dar naują, lig šiol negirdėtą jiems dainą.

Tepadrąsėja ir tau teaprimsta širdis besiklausant,

Nes ne vienam Odisėjui diena grįžtamoji pražuvo

355 Trojoje – daug ir kitų ten vyrų galvas paguldė.

Eiki geriau namo ir savo darbais pasirūpink,

Verpsčių ir staklių žiūrėk ir liepk, kad mergos padirbtų

Darbus savus kaip reikia. Kalbas tu vyrams paliki,

Vyrų tai darbas, o mano pirmiausia, aš čia valdovas.“

360 Baisiai nustebo dėl to ir į savo menę nuėjo,

Žodį protingą sūnaus giliai įsidėjus į širdį.

Grįžus į aukštą atgal su savo tarnaitėm, raudojo

Vėlei ji vyro brangaus, Odisėjo, kol ant blakstienų

Saldųjį miegą užleido jai šviesiaakė Atėnė.

365 Prieblanda apgaubė rūmus, jaunikiai linksminos, ūžė

Ir pageidavo dabar prie jos atsigulti kiekvienas.

O Telemachas protingas į juos prabilo ir tarė:

„Motinos mano jaunikiai, išdidūs ir puikūs be galo!

Galim puotauti linksmai susirinkę, bet triukšmo taip baisiai

370 Reiktų nekelti – bus daug maloniau klausytis mums dainiaus

Tokio, kaip šitas, dievams prilygstantis balso grožybe.

Dienai išaušus, rytoj visi susirinksim vyrijon,

Ten atvirai aš jums pasakysiu savo sprendimą:

Eikite man iš namų, kitur ieškokite vaišių!

375 Puskite savo turtus, lankydamies vienas pas kitą.

Jeigu tačiau jums atrodo geriau ir gėdos neturit

Nebaudžiami eikvot žmogaus to vieno gėrybę –

Rykite! Aš dievų amžinųjų šauksiuosi keršto.

Dzeusas Kronidas atlygins visiems už darbus niekingus.

380 Gal šiuos pačiuos namuos neatkeršyti galą sau gausit.“

Taip jis pasakė, o tie gi visi tik lūpą prikando.

Iš Telemacho stebėjos, kad šis taip drąsiai prabilo.

O Antinojas, Eupeito sūnus, atsakydamas tarė:

„Ar tik ne patys dievai tave, Telemachai, pamokė

385 Gražbyliu tapti dabar ir taip ryžtingai kalbėti.

Kad tik Kronidas tavęs vandenų supamojoj Itakėj

Nepastatytų karalium, kaip tau priderėtų po tėvo.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tu ant manęs, Antinojau, pyksti, kam tiesą kalbėjau?

390 Valdžią paimti tikrai aš norėčiau, jei leistų Kronidas.

Gal pasakysi, jog tai blogiausias daiktas pasauly?

Būti karalium visai juk nebloga: namai jo netrukus

Turtuos paskęsta, o pats jis garbę įgyja didesnę.

Bet vandenų supamojoj Itakėj daugybę karalių

395 Turi achajai kitų – jaunų ir amžiaus vyresnio.

Jųjų tevaldo kuris, jei žuvo šviesus Odisėjas.

Gan jau ir to, jei būsiu savųjų namų šeimininkas

Ir tų namiegų visų, kuriuos Odisėjas paliko.“

Jam atsakydamas, tarė Polibo sūnus Eurimachas:

400 „Tai nuo malonės ir valios dievų, Telemachai, pareina,

Kas achajus valdys vandenų supamojoj Itakėj.

Turtų savųjų žiūrėk ir savo namuos viešpatauki.

Neatsiras Itakėj visoj, kol mes čia gyvenam,

Tokio žmogaus, kurs kėsintųs jėga į tavo gėrybes.

405 Jei nesupyksi, mielasis, norėčiau paklausti dėl svečio:

Kokio jis krašto žmogus ir kokią šalį vadina

Savo gimtąja, kur jojo namai ir tėviškės kloniai?

Rasi, dėl tėvo grįžimo jis atnešė žinią tau kokią

Ar reikalais savais ko nors paprašyti atėjo?

410 Staigiai pakilo jis taip ir išėjo, nedavęs kaip reikia

Susipažinti, tačiau neatrodė jis žemo kilimo.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tėvo grįžimas, žinok, Eurimachai – reikalas žuvęs.

Aš nei žiniom nebenoriu tikėt, nors kartais jų būna,

415 Nei pranašysčių jokių beklausau, nors motina mano

Kartais namo pasikviečia žiniuonį ir jį klausinėja.

Svečias tasai – mūs tėvo senas bičiulis iš Tafo,

Mentas, kuris didžiuojas garbe Anchialo protingo

Būti sūnum, tafiečių, pamėgusių irklą, valdovas.“

420 Taip Telemachas kalbėjo, o pats jį dievu pripažino.

Vyrai vėl šokiais savais ir daina maloniąja domėjos,

Linksminos, džiaugės visi, kol vakaras dieną išstūmė.

O kai, besiaučiant smagiai, atėjo vakaras juodas,

Vienas po kito pakilo ir gulti namo parskubėjo.

425 Ir Telemachas išėjo, kur miegamas aukštas jo buvo

Menėje kiemo gale, toli iš ten buvo matyti.

Gulė į patalą jis, o mintys neleido nurimti.

Peisenorido Opo duktė, Euriklėja stropioji,

Uždegė šviesų žibintą ir atnešė jam pasišviesti.

430 Pirko už dvidešimt jaučių Laertas kadais Euriklėją,

Mergą pačiam gražume, tiek turto paklot nešykštėjęs.

Gerbė ją savo namuos ne mažiau už tikrąją žmoną,

Bet į jos patalą nėjo, užrūstinti pačią bijojo.

Atnešė ji Telemachui žibintą ir buvo geresnė

435 Jam už namiegus visus, mat mažą kadaise augino.

O Telemachas duris atsidarė menės aukštosios,

Sėdos ant lovos ir, nusivilkęs švelnų chitoną,

Padavė į rankas rūpestingai senajai auklei.

Toji išglostė raukšles, gražiai chitoną sudėjo

440 Ir pakabino ant gembės prie dailiai tekintos lovos.

Tuosyk išėjus iš menės, sidabro grandį uždėjo

Tyliai ant durų ir skląstį per ją patraukė už saito.

Jis išgulėjo pernakt po avino kailiu vilnotu,

Vis apie kelią galvojo, kaip liepusi buvo Atėnė.

II GIESMĖ

Itakiečių vyrija. Telemacho kelionė

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Kėlės iš lovos minkštos Odisėjo sūnus mylimasis,

Greit apsivilko, per petį aštrųjį kardą pasvėrė

Ir, sau po kojų baltų dailius sandalus pasirišęs,

5 Žengė iš miegamo aukšto tarytum koks dievas jaunutis.

Nieko nelaukė ir savo šaukliams skardžiabalsiams įsakė

Skelbti, kad eitų vyrijon garbiniuotgalviai achajai.

Šaukė visus šaukliai, ir tie negaišuodami rinkos.

O kai suplūdo achajai ir užėmė vietą kiekvienas,

10 Pats Telemachas atėjo su vario ietimi rankoj.

Ėjo ne vienas – du šunys greiti iš paskos jį lydėjo.

Dieviško grožio vilnim jį visą užliejo Atėnė.

Baisiai žavėjos visi, kas tokį jį einantį matė.

Užėmė tėvo jis sostą, ir seniai tolyn pasitraukė.

15 Pirmas prabilo tuomet Egiptijas, senas herojus,

Kurs nuo senatvės jau buvo sulinkęs ir visko regėjęs.

Jo mylimasis sūnus su šviesiu Odisėju mat buvo

Į Ilioną daugžirgį laivais gaubtašoniais išplaukęs –

Jo pasiilgtas Antifas, kurį laukinis kiklopas

20 Apvaliaskliautėj oloj paskutinį nutvėręs surijo.

Sūnūs dar buvo jo trys, iš jų Eurinomas vienmintis

Buvo jaunikių, o du laukuos prie tėvo plušėjo.

Bet neužmiršo Antifo senelis, vis dūsavo, verkė.

Ašarą braukdams dėl jo, dabar prabilo ir tarė:

25 „Nūn paklausykit manęs, itakiečiai, ką pasakysiu.

Mūsų vyrijos daugiau nei sueigos niekad nebuvo,

Kai Odisėjas šviesus laivais gaubtašoniais išvyko.

Kas gi mus sušaukė šiandien, kam reikalas toks atsirado –

Ar kam iš vyrų jaunų, ar žmogui subrendusių metų?

30 Gal ką pasiekė žinia, kad svetimas kraštas užeina,

Mums ją pranešti norės, vos gavęs patsai sužinoti?

Ar ką nors kita svarbu pasakys ir duos mums išgirsti?

Doras atrodo man jis, paslaugus, tegul jam atlygins

Dzeusas gėrybėm tokiom, kurių jo širdis pageidauja.“

35 Taip jis kalbėjo. Sūnus Odisėjo džiaugės jo žodžiais.

Nenusėdėdamas vietoj, į vidurį vyrų išėjo

Savo kalbos pradėt. Į ranką padavė lazdą

Jam Peisenoras šauklys, išmanydamas viską geriausiai.

Ir Telemachas tuomet į senuką prabilo ir tarė:

40 „Vyras tasai netoli, tėveli, tu greit pamatysi,

Jis suvadino čia žmones. – Mane prispaudė nelaimės.

Aš negirdėjau žinios, kad svetimas kraštas užeina,

Nieko pranešt neturiu, vos gavęs pats sužinoti,

Nepasakysiu nieko svarbaus ir neduosiu išgirsti –

45 Tik pasiskųsiu vargais, kurie mūs šeimą prispaudė.

Dvigubi jie: netekau gimdytojo, kurs čia tarp jūsų

Ilgus metus karaliavo ir buvo geras kaip tėvas.

Šiandien kita, ne mažesnė, bėda, kad greitai ištuštins

Mūsų namus svetimi, jau baigia eikvoti gėrybes.

50 Motinai mano, tekėt nenorinčiai, peršas jaunikiai,

Sūnūs mielieji tų vyrų, kurie čia visų garbingiausi.

Jie į namus jos tėvo Ikarijo bijo nueiti,

Idant jis dukterį savo, pridėjęs kraitį kaip reikia,

Leistų už to, kurį pasirinks ji pati kaip geriausią.

55 Taigi jie kiauras dienas, pas mus susirinkę, prasėdi,

Jaučius pjauna puotoms, avis ir ožkas riebiąsias,

Linksminas, ūžia visi ir tamsųjį vyną be saiko

Geria kasdien. Eikvoja turtus. Nėra šeimininko,

Kaip Odisėjas kad buvo, namams nuo negando ginti.

60 Jiems pasipriešint mūs jėgos per menkos, netrukus iš tikro

Būsim verti pagailos, nemokėdami rodyt drąsumo.

Aš apsiginti mokėčiau, jei dar kas kitas padėtų.

Bėdos didžiausios prispaudė mane, ir taip negarbingai

Vėjais nueis namai. Pasipiktinkit sykį jūs patys

65 Ar bent pajuskite gėdą prieš savo apylinkės žmones,

Savo kaimynus gerus ir dievų rūstybės bijokit,

Kad nenugręžtų veido nuo jūsų už darbus niekingus.

Aš jus maldauju vardan Olimpiečio ir deivės Temidės,

Ji vyrijas žmonių ir paleidžia, ir suvadina:

70 Leiskite, vyrai mieli, tegu, šios bėdos užgriuvę,

Baigia mane, jei tėvas manasis, garbus Odisėjas,

Tyčiomis bloga padarė kada gražiaauliams achajams.

Atpildas šiandien už tai – man tyčia darote pikta,

Kurstote veltėdžius tuos. Geriau bus man daugelį kartų,

75 Jei nekilnojamą turtą ir gyvulius sau pasiimsit.

Jeigu surysite juos – ateis man atlygis greitai:

Eisim per miestą tuomet ir šauksime, balsą pakėlę,

Turtą grąžint reikalausim, iki atgausime viską.

Nūngi jūs mano širdy nenumaldomą skausmą paliekat.“

80 Pabaigė kalbą piktai ir lazdą metė į žemę,

Gailiai prarūdęs balsu. Visiems jo tuosyk pagailo.

Vyrai stovėjo it žado netekę, ir niekas nedrįso

Į Telemachą prabilt ir žodžiais piktais atsakyti.

Tik Antinojas prabilo tuomet ir tarė jam šitaip:

85 „Ką tu kalbi, gražbyly išdidus, nevaldydamas pykčio!

Gėdą visiems darai ir šlovę plėši prieš žmones.

Negi jaunikiai kalti dėl tavo bėdų, ne achajai –

Motina tavo miela, klastūnė ta neregėta.

Metai suėjo treji ir baigiasi štai ketvirtieji,

90 Kai ji vilioja visaip achajų krūtinėse širdis,

Viltį duoda visiems, kiekvienam žadėdama ranką,

Žinią atsiunčia dažnai, o širdy ji geidžia ko kito.

Mus suvedžiot negražiai sumanė ji tokia gudrybe:

Menėj pastatė stakles ir ėmė austi įrietus

95 Didelį, ploną audimą, o mums kartojo kas dieną:

„Vyrai mieli, jaunikiai, kurie, Odisėjui pražuvus,

Siūlot man ranką, turėkit kantrybę, palaukit, kol baigsiu

Austi audimą, kad man nenueitų metmenys niekais, –

Įkapes tėvui Laertui, idant, kai moira piktoji

100 Jo išsivesti ateis mirties neišvengiamos dieną,

Nepriekaištautų piktai kokia achajė prieš žmones:

Šitiek jis turto sukrovė, o guli dabar be drobulės.“

Taigi ji, būdavo, sėdi perdien ir audžia audimą,

105 O kai sulaukia nakties – užsidegusi šviesą, išardo.

Trejetą metų ji slapstės ir taip achajus suvedžiojo.

O ketvirti kai metai atėjo, ir Horos sugrįžo,

Ją moteriškė viena, žinojusi viską, įskundė.

Patys nutvėrėm tuomet beardančią gražų audimą.

110 Taigi ji pabaigė austi, nors baisiai dar nenorėjo.

Mes, tie jaunikiai, pasakom dabar, kad pats tu žinotum

Viską savoj širdy, ir achajai visi teišgirsta:

Motiną savo paleisk, tegul ji eina už vyro,

Kokį jai tėvas išrinks, ar koks patinka jai pačiai.

115 Jeigu neleisi – ilgai ji dar vargins sūnus achajų

Ir nesiliaus daryt, kaip Atėnė Paladė ją mokė,

Darbus dailiuosius sau dirbs, širdy prasimanius gudrybes,

Klastą visokią, kokios negirdėjom, kad būtų senovėj

Moterys rengę kada, gražiakasės mūsų achajės,

120 Kaip va Tironė, Alkmenė ar gražiavainikė Mikėnė:

Jų nė viena gudrysčių tokių, kaip mūs Penelopė,

Regzt nemokėjo. Ir ji nusitvėrė to savo nenaudai:

Tavo gėrybės ir turtai tikrai eis vėjais lig tolei,

Kolei minties ji nemes, kurią jai kvepia į širdį

125 Šiandien galingi dievai. Tiesa, jai pačiai tai daro

Garbę didžiausią, tačiau tavo turtams – nuostolis grynas.

Nei prie savųjų darbų, nei kitur mes neisime niekur,

Kol ji tekėt nenorės, išsirinkusi vieną achajų.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

130 „Kaip, Antinojau, galiu išvaryti aš motiną savo?

Ji gi pagimdė mane, užaugino. Tėvas kažin kur,

Gyvas ar miręs. Iš ko Ikarijui aš sugrąžinčiau

Didelį kraitį dukters, jei ją iš namų išvaryčiau?

Tėvas už tai nepagirtų manęs, ir dievo rūstybę

135 Tuoj užsitraukčiau: baisaus erinijų keršto

Mels, iš namų eidama. Ir žmonių papeikimo sulauksiu

Sau užpelnytai. To žodžio netars niekada mano lūpos.

Jeigu dar jūsų širdy pasiliko gėdos truputis,

Eikite man iš namų, kitur ieškokite vaišių,

140 Puskite savo turtus, lankydamies vienas pas kitą.

Jeigu tačiau jums atrodo geriau ir gėdos neturit,

Nebaudžiami eikvot žmogaus to vieno gėrybę –

Rykite! Aš dievų amžinųjų šauksiuosi keršto:

Dzeusas Kronidas atlygins visiems už darbus niekingus,

145 Gal šiuos pačiuos namuos neatkeršyti galą sau gausit.“

Taip Telemachas kalbėjo. Perkūnvaldis Dzeusas tuo tarpu

Du erelius paleido aukštai nuo kalno viršūnės.

Sklendė iš lengvo abu su vėjo gūsiais galingais

Vienas prie kito, sparnus, kiek galėjo, plačiausiai išskėtę.

150 O kai triukšmingos aikštės pasiekė vidurį patį,

Skrieti pradėjo ratu, sparnais vasnodami sunkiai,

Žvalgės ilgai į galvas žmonių ir prapultį lėmė.

Vienas kitam apdraskę nagais kaklus ir pagurklius,

Nulėkė jie dešinėn per miesto stogus aukštuosius.

155 Apėmė baimė visus, kai tuos erelius pastebėjo,

Vyrai spėliojo širdy, kuo viskas baigtis turėtų.

Tuosyk prabilo į juos Halitersas, senas herojus,

Mastoro vaikas, geriau negu jo bendraamžiai mokėjęs

Paukščių išaiškinti ženklus ir ateitį žmogui atspėti.

160 Taigi, norėdamas gero, jisai prabilo ir tarė:

„Nūn paklausykit manęs, itakiečiai, ką pasakysiu.

Į jaunikius kreipiuosi daugiau ir jiems štai pareiškiu:

Slenka prie jų nelaimė baisiausia, nes Odisėjas

Nebeilgai kentės nuo savųjų atskirtas, ir šiandien,

165 Būdamas jau netoli, jis mirtį ir prapultį rengia

Vyrams šitiems. Nelaimė palies ir šiaip jau ne vieną

Tų, kas gyvena Itakėj šviesioj. Todėl mes iš anksto,

Kaip jos išvengti, gerai pagalvokim. Pirmiausia turėtų

Liautis jie patys, nes tai bus geriau jiems tūkstantį kartų.

170 Aš pranašauju ne šiaip sau, o viską žinodamas aiškiai,

Ir Odisėjui tikrai taip visa turės pasibaigti,

Kaip jam kalbėjau tuomet, kai taisėsi plaukti argiečiai

Į Ilioną, su jais Odisėjas daugmintis ten vyko.

Tuosyk sakiau: daug vargo regėjęs ir vyrų nustojęs,

175 Nebepažįstamas niekam, dešimtmečių porai praėjus,

Grįš pagaliau namo. Dabar štai pildosi viskas.“

Jam Eurimachas, Polibo sūnus, atsakydamas tarė:

„Seni, gal eitum namo ir geriau pranašautum sau šiandien

Savo anūkams, kad jų kada nors neprispaustų nelaimė.

180 Aš gi vyrijai geriau už tave išaiškinsiu ženklus.

Saulės šviesios spinduliuos juk skraido paukščių daugybė,

Ir ne visi jie lemia nelaimę. Seniai Odisėjo

Gyvo nebėr, ir būtų geriau, kad būtum su juoju

Žuvęs ir tu: dabar nekalbėtum kvailų pranašysčių

185 Ir Telemacho rūstaus prieš mus nesiundytum šitaip,

Laukdamas sau dovanų iš jo, gal kartais ką gausi.

Bet pasakysiu aš tau, ir tai būtinai išsipildys:

Jeigu šį vyrą jaunutį, žinodamas daug per senumą,

Kurstysi savo kalbom, kad rūstavęs jis nesiliautų,

190 Tai pirmučiausia tu jam pačiam blogai patarnausi.

Mums padaryti ką nors už mūsų veiksmus jis bejėgis.

Tau mes uždėsime baudą, ir ją tu, seni, mokėsi,

Pykdamas savo širdy, užguls krūtinę kartėlis.

O Telemachui aš čia, prie visų, patarimą šį duosiu:

195 Motinai savo tegu jis liepia grįžti pas tėvą.

Tėvas turtingas, iškels vestuves ir kraitį parūpins

Gausų ir brangų, kaip vien priderėtų dukteriai mielai.

Niekad kitaip nesiliaus, man rodosi, sūnūs achajų

Piršęsi jai atkakliai, nes mes nebijome nieko –

200 Nei Telemacho, kuris neregėtu gražbyliu virto,

Nei pranašystės rūsčios, kurią tu, senas karšinčiau,

Vyrams plepėjai dykai ir kurstei pyktį didesnį.

Turtai eis vėjais, kaip ėjo lig šiolei, ir niekad tam galo

Jokio nebus, kol ji achajus vedžios vis už nosies

205 Savo vestuvėm, o mes dienomis ir mėnesiais lauksim,

Rungsim ją vienas nuo kito kaip turtą didžiausią ir neisim

Pirštis kitoms, nors rastume sau mes žmonas garbingas.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„O Eurimachai ir jūs, gerbiamieji, prakilnūs jaunikiai!

210 Nebemaldausiu daugiau ir nieko aš jums nesakysiu:

Viską seniai jau žino dievai ir achajai kaip vienas.

Duokite man jūs laivą tiktai ir dvidešimt vyrų,

Kad su manim, kai reikalas bus, jie leistųs į kelią.

Sparton keliauti manau, po to į Pilą smėlėtą.

215 Vyksiu aš ten ilgai nepareinančio tėvo ieškoti.

Gal iš žmonių išgirsiu ką nors, o gal man Kronidas

Teiksis ką pats pasakyt, žmonėms tai garbė neregėta.

Jei sužinosiu, kad gyvas jisai ir jau rengiasi grįžti,

Nesigailėsiu aš vargo, metus iškentėjęs kelionėj.

220 Jeigu patirsiu, kad mirė ir gyvo nebėr jo pasauly,

Tuosyk, pargrįžęs namo, į mieląją tėviškės žemę,

Pilkapį aukštą supilsiu ir mirusio garbei sudėsiu

Atnašą gausią, kaip dera, ir močią išleisiu už vyro.“

Kalbą pabaigęs, jis atsisėdo, ir tuosyk pakilo

225 Mentoras, pirmas bičiulis šviesaus Odisėjo beydžio.

Plaukdamas Trojon kovot, jam namus Odisėjas paliko,

Liepė Laerto klausyt ir viską gerai prižiūrėti.

Taigi, norėdamas gero, jiems Mentoras ėmė kalbėti:

„Nūn paklausykit manęs, itakiečiai, ką pasakysiu.

230 O kad nebūtų nė vienas nešiojantis skeptrą karalius

Geras, meilingas žmonėms, kad širdingai negintų teisybės,

O visados kad būtų rūstus ir darytų vien pikta!

Matote, kaip Odisėjo šviesaus nebeatmena niekas,

Nors karaliavo gražiai ir buvo geras kaip tėvas.

235 Aš nemanau vainoti dabar palaidūnų jaunikių,

Darančių darbus piktus, ką protas jų prasimano.

Stato pavojun jie galvas savas ir namus Odisėjo

Plėšia, gaišina jėga, nes jų šeimininkas negrįšiąs.

Pikta man šiandien ant tų, kurie, susėdę vyrijoj,

240 Lūpų nedrįsta pravert ir žodžiais kaip reikia sudrausti

Štai jaunikius kelis, nors mūsų pulkas didžiausias.“

Jam Evenoro sūnus Leokritas atsakė ir tarė:

„Mentorai, atsikvošėk! Turėtumei proto kalbėti!

Mums tu liepi sudraust jaunikius. Neįmanomas daiktas

245 Grumtis su vyrais puotoj, nors mūsų persvara būtų.

Ir itakietis pats, Odisėjas, jei šiandien pareitų,

Rastų savuos namuos jaunikius įžūliuosius puotaujant

Ir sugalvotų ūmai visus išvaryti už durų, –

Tuo nelabai pasidžiaugtų žmona, nors baisiai jo ilgis.

250 Galvą tikriausiai turėtų padėt, garbės nesulaukęs,

Jeigu jis stotų prieš pulką. Labai tu kalbi neprotingai.

Baikim, gana, tegu prie darbų jau skirstosi vyrai.

O Telemachui pagelbės Mentoras ir Halitersas,

Jie nuo senų dienų pirmi jo tėvo bičiuliai.

255 Bet, man atrodo, ilgai dar sėdės jis, vargšas, Itakėj,

Laukdamas nuolat žinių. Ne jam į kelionę tą leistis.“

Ir, nekalbėjęs daugiau, jis greitai paleido vyriją.

Skirstėsi vyrai, ir grįžo namo prie darbo kiekvienas.

Tuotarp jaunikiai suvirto į rūmus šviesaus Odisėjo.

260 O Telemachas, nuėjęs pajūrin, rankas nusiplovė

Vandeniu marių pilkų ir taip maldavo Atėnę:

„O išklausyki, pastogę mūs vakar aplankiusis dieve,

Liepęs man plaukti laivu per miglom apsiklosčiusią jūrą

Ir sužinoti, kodėl iškeliavęs tėvas negrįžta! –

265 Šitokiam žygiui dabar man kelią pastoja achajai,

O pirmučiausia jaunikiai, įžūlūs ir gėdą pametę.“

Taip jis maldaudamas sakė, prie jo atsirado Atėnė,

Iš pažiūros ir iš balso skambaus kaip Mentoras tikras,

Kreipėsi meiliai į jį ir sakė žodžiais sparnuotais:

270 „Jei, Telemachai, nebūsi ištižėlis nei bukaprotis,

Jeigu tau širdį gaivins jaunatviškas tėvo ryžtumas,

Kokio nestigdavo jis tiek darbui, tiek žodžiui tesėti, –

Tikras esu – neliks neįvykdyta tavo kelionė.

Bet jei sūnus tu kartais ne jo ir ne Penelopės –

275 Tuosyk vilties nėra, kad keliausi, kur užsimojai.

Maža terasi vaikų, kurie panėšėtų į tėvą:

Jų dauguma blogesni, tik vienas kitas geresnis.

Tu anaiptol nesi nei ištižėlis, nei bukaprotis,

Ir Odisėjo dvasia neišblėsusi tavo krūtinėj –

280 Galime viltį turėt, jog tu šią kelionę atliksi.

Taigi gerai pagalvok ir jaunikių valiai bei kėslams

Nenusileisk: jaunikiai nėra teisingi nei gudrūs:

Jie giltinės juodos ir savo galo nejaučia,

Nors tiktai žingsnis lig jo: padės jie galvas per dieną.

285 Greitai artėja tavo kelionė, kurion tu rengiesi.

Tau aš esu, kaip tėvui buvau, bičiulis geriausias,

Ir palydėsiu tave, ir greitąjį laivą surasiu.

Eiki dabar namo ir būki drauge su jaunikiais,

Ruoški vakartį jau sau ir induosna viską sudėki,

290 Vyno pripilk ąsočius ir duonos, vyrų stiprybės,

Pilnus maišus prisikrauk, mieste aš pririnksiu bičiulių,

Kas savanoriais sutiks palydėti. Laivų juk daugybė

Bus vandenų apsuptojoj Itakėj, naujų ir palaikių.

Aš tau parinksiu iš jų bent vieną, kuris patogiausias,

295 Greitai paruošime viską ir leisimės jūron plačiojon.“

Taip jam kalbėjo duktė galingojo Dzeuso Atėnė.

O Telemachas negaišo, žodžius tuos deivės išgirdęs.

Greitai parėjo namo iš rūpesčio širdžia prislėgta.

Ten jaunikius įžūliuosius atrado ūžiant svetainėj,

300 Belupant kailius ožkoms ir svilinant kiaulį prie vartų.

Tuoj Antinojas su šypsena prie Telemacho priėjo,

Ranką paspaudė tvirtai ir tarė, vardu pavadinęs:

„Na, Telemachai, puikus gražbyly, nevaldantis pykčio!

Nebesikartink širdies tulžingu žodžiu sau nei darbu.

305 Sėskis, užkąsk su manim, ir išgerkim, kaip gėrėm ne sykį.

Ko pageidauji dabar, parūpins viską achajai –

Laivą ir vyrus, geriausius yrėjus, kad šventąjį Pilą

Greitai pasiektum ir gautum žinių apie tėvą garbingą.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

310 „Ne, Antinojau, drauge su jumis, skriaudėjais, puotauti

Ir užsimiršus kvatoti manęs jūs nebeviliokit.

Ar negana, kad jūs anksčiau man turtų daugybę

Vėjais paleidot piršlybom savom, kol buvau mažametis.

Šiandien jau vyras esu ir, žmonių kalbų prisiklausęs,

315 Viską žinau, ir man širdis sklidinai prisipildė.

Aš pasistengsiu, kad jus giltinė pagriebtų piktoji,

Arba į Pilą nuvykęs, ar čia, tarp savųjų, gimtinėj.

Plauksiu, ir mano kelionė tuščiai nepraeis, pamatysit.

Būsiu eilinis keleivis, kai savo yrėjų nei laivo

320 Aš neturiu, nes taip patvarkyti jums buvo naudinga.“

Tarė ir ranką ištraukė iš rankos gležnos Antinojo.

Tuotarp jaunikiai kiti, plušėję ir pokylį ruošę,

Tyčiotis ėmė iš jo ir žodžiais visaip užgauliojo.

Vienas iš jų, pačių įžūliųjų, mikčiodamas šaukė:

325 „Rasi, tikrai Telemachas visus išžudyti sumanė:

Jis užtarėjų kokių parsiveš iš Pilo smėlėto

Arba iš Spartos aukštos, nes baisiai skuba ten vykti.

Dargi, ko gero, keliaus į Efirės žemę našiausią

Ir parsiveš nuodų, gyvybei žmogaus pavojingų,

330 Taurėsna jų mums įpils ir visus lig vieno išnuodys.“

Kitas iš jų, pačių įžūliųjų, vapėjo ir sakė:

„Ką tu žinai, gal pats, gaubtuoju laivu bekeliaudams,

Žus, nuo savųjų toli nusibastęs, kaip Odisėjas.

Vargo kur kas daugiau mums šitokiu atveju būtų:

335 Jojo gėrybėm visom reikėtų dalytis, o rūmus

Motinai jo atiduot ar tam, už ko ji tekėtų.“

Taip jie kalbėjo. O jis į tėvo rūsius nusileido,

Aukštus, erdvingus, kur auksas krūvom ir varis gulėjo,

Dėžės su rūbais ir indai, pilni gardžiakvapės alyvos,

340 Šulės stovėjo čia pat daugiamečio kvepiančio vyno,

Dar nepraleistos, gryniausio dieviško gėrimo pilnos,

Ilga eile sustatytos prie sienų, kad Odisėjui

Būtų ko gerti, kai grįš iš kelionės, vargų prikentėjęs.

Durys to rūsio, tvirtos ir sunkiai apkaustytos, buvo

345 Dvivėrės. Ten ūkvedė moteriškė naktį ir dieną

Buvo pati ir, gerai išmanydama, sergėjo viską,

Peisenorido Opo duktė, Euriklėja stropioji.

Nūn Telemachas, ją pasišaukęs į rūsį, prabilo:

„Man ąsočius, močiute, prileisk tu vyno šiandieną,

350 Pačio geriausio, saldaus, kurį tausojai lig šiolei,

Kitą visokį blogu laikydama, vis mat galvojai:

Grįš Odisėjas šviesus, mirties ir kėrių išvengęs.

Dvylika jo ąsočių prileisk ir gerai uždaryki.

Miltų miežinių pripilk maišus, iš odos pasiūtus,

355 Dvidešimt duosi saikų miežinio malinio duonai.

Viską žinoki viena ir visa paruoški kaip reikia.

Aš vakare ateisiu paimt, kai, grįžus į viršų,

Motina eis patalan ir netruks atsigulus užmigti.

Aš pasirengęs į Spartą keliaut ir Pilą smėlėtą

360 Ir apie mieląjį tėvą teirautis, gal ką sužinosiu.“

Taip jis pasakė, o auklė miela Euriklėja pravirko

Ir, atsidusus giliai, jam tarė žodžiais sparnuotais:

„Kaip tau atėjo širdin, vaikeli mielas, toks noras?

Kaip tu panūdai keliaut į nežinomą tolimą šalį,

365 Būdamas vienas sūnus? Juk žuvo toli nuo gimtinės

Ir Odisėjas šviesus, į nežinomą kraštą nuklydęs.

Tau išvažiavus svetur, sugalvos niekšystę jaunikiai,

Kaip tau gyvybę atimt ir viską patiems pasigrobti.

Būk tu geriau tarp savųjų namie. Nėr reikalo jokio

370 Tau po marias plynąsias klajot ir kęsti nelaimes.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Būki, močiute, rami! Ne be dievo valios tai visa.

Tik man prisieki dabar, kad motinai nepasakysi

Šito anksčiau kaip vienuoliktą arba tik dvyliktą dieną,

375 Ar kai pati pasiges ir išgirs jau mane išvažiavus,

Idant ji veido gražaus raudodama sau negadintų.“

Taip jis pasakė. Senutė dievų jam priesaiką davė.

O kai prisiekė jinai ir priesaikos apeigą baigė,

Į ąsočius tuomet prašytojo vyno prileido

380 Ir į maišus, iš odos pasiūtus, miltų pripylė.

O Telemachas į rūmus atgal prie jaunikių sugrįžo.

Deivė šviesakė Atėnė tuomet sumanė vėl kita.

Telemachu pasivertus, ji leidosi vaikščiot po miestą

Ir kiekvienam sutiktajam vyrui kalbėjo ir kvietė,

385 Kad vakare susirinktų visi prie greitojo laivo.

O Noemoną, sūnų Fronijo garsingo, paprašė

Greitąjį laivą paskolint, ir tas paslaugos neatsakė.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Greitąjį laivą nustūmė į jūrą ir, dailiai sukrovę

390 Jo viduje visus laivų tvirtasuolių padargus,

Uosto pačiam pakrašty jį pastatė. Prie jo susirinko

Vyrai šaunieji visi, kuriuos paragino deivė.

O šviesiaakė deivė Atėnė sumanė vėl kita.

Į Odisėjo šviesaus aukštuosius rūmus nuėjo

395 Ir ten jaunikiams visiems ji saldų miegą užleido.

Protas aptemo girtiems, ir taurės iškrito iš rankų.

Gulti visi išsvyravo namo, ilgiau nevalioję

Čia besėdėti, nes miegas saldus jiems lipdė blakstienas.

Į Telemachą tuomet šviesiaakė Atėnė prabilo,

400 Jį išsikvietus oran iš namų, gražiai įtaisytų, –

Stotas ir balsas jos buvo kaip Mentoro tikro:

„O Telemachai, seniai jau tavo draugai gražiaauliai

Sėdi prie irklų visi ir laukia, kada tu keliausi.

Eikime tad greičiau, ilgai nebevilkink kelionės.“

405 Šitaip paragino jį Paladė Atėnė ir leidos

Žingsniais skubiais, o jisai tik deivei įkandin bėgo.

Kai atskubėjo prie marių, kur prieplaukoj laivas stovėjo,

Garbiniuotgalviai draugai, susėdę ant kranto, jo laukė.

Kreipėsi tuosyk į juos galybė šventa Telemachas:

410 „Vyrai, padėkite maistą atnešti, senokai jau viskas

Paruošta mūsų rūsiuos, bet motina nieko nežino,

Taipgi tarnaitė jokia, ūkvedė vien žodį girdėjo.“

Šitai sakydamas, ėjo jis pirmas, tie sekė jį paskui.

Viską sunešę, laive tvirtasuoliam dailiai sukrovė,

415 Kaip Odisėjo sūnus mylimasis jiems buvo paliepęs.

Ir Telemachas atėjo į laivą. Atėnė pirmoji

Laivo gale atsisėdo prie vairo, šalia Telemachas

Užėmė vietą, virves padėjėjai atrišo nuo kranto

Ir, suliuoksėję laivan, visi greit susėdo prie irklų.

420 Pasiuntė vėją patogų jiems šviesiaakė Atėnė,

Stiprų Zefyrą, kuris tamsiabangėje jūroje pūtė.

O Telemachas, kelionės draugus paraginęs, liepė

Laivo padargus tvarkyt, ir tie įsakymą vykdė.

Stiebą eglinį, gerai į skersbalkio skylę nutaikę,

425 Stačią pakėlė aukštyn ir, lynais galingais priveržę,

Ištiesė baltas bures ant jautodės raiščių suktinių.

Vėjas tuoj išpūtė jas atšuoliavęs, ir purpuro bangos

Šniokštė aplink ir dužo į skiauterę skriejančio laivo.

Laivas tik skrodė vilnis, ir kelias ėjo į galą.

430 Viską sutvarkę juodajam laive, padargus pririšę,

Vyrai pastatė indus, ligi viršui vyno pripiltus,

Ir nemirtingų dievų amžinųjų garbei nuliejo,

O pirmučiausia Atėnei, dukteriai Dzeuso šviesakei.

Ištisą naktį, lig rytui išauštant, ji rodė jiems kelią.

III GIESMĖ

Pile

Saulė, gražiai išsimaudžius pernakt, pakilo iš marių

Vėlei į dangų varinį dievams nemirtingiems pašviesti

Ir trumpaamžiams žmonėms, gyvenantiems žemėj našiojoj.

Pilą pasiekę, Nelėjo aukštą tvirtovę, keleiviai

5 Rado pilėnus plačiai į pajūrį suplūdus ir pulką

Jaučių juodų Poseidonui mėlyngarbaniui aukojant.

Sunkūs suolai devyni, kiekvienam jų penkios šimtinės

Vyrų sėdėjo, ir jaučių devynetas buvo kas suolui.

Vidurius valgė jie patys, o kulšis degino dievui.

10 Tiesiai prie jų priplaukę, bures nukabino jūreiviai,

Inkarą jūron nuleido ir patys išlipo į krantą.

Paskui Atėnę ir pats Telemachas išėjo iš laivo.

Tuosyk prabilo į jį šviesiaakė deivė Atėnė:

„Tau, Telemachai, seniai nebetinka drovėtis kaip vaikui.

15 Šiandien tu perplaukei jūrą, kad gautum žinių apie tėvą,

Kur jis pasauly nuklydo, ir koks jo buvo likimas.

Tiesiai dabar pas žirgų važinėtoją Nestorą eiki

Ir paprašyk, gal turi širdy tau kokią naujieną.

20 Niekų jis tau nekalbės, nes vyras labai išmintingas.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Mentorai, kaip man prieit ir kaip pasisveikint priėjus?

Aš tebesu nepratęs kalbų išmintingų kalbėti,

Ir nedrąsu juk žmogui jaunam užkalbint vyresnį.“

25 Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

Daugel ką savo protu, Telemachai, pats tu suprasi,

Kita tau dievas įkvėps ir parodys: neabejoju,

Kad ne be valios dievų atsiradęs pasauly užaugai.“

Šitaip padrąsino jį Paladė Atėnė ir leidos

30 Žingsniais skubiais, o jisai tik deivei įkandin bėgo,

Taip jie atėjo abu į sambūrį vyrų pilėnų.

Nestoras pats sėdėjo ir sūnūs, o jų artimieji

Rengėsi puotai ir kepė mėsas, pavėrę ant iešmų.

Kai tik pamatė svečius, visi atsikėlė patikti,

35 Sveikino, spaudė rankas ir prašė sėstis į suolus.

Nestoro seno sūnus Peisistratas, pirmas priėjęs,

Paėmė juodu už rankų ir pakvietė sėstis prie vaišių,

Kailių paklojęs švelnių ant jūros kranto smėlėto,

Tarp Trasimedo, savo jaunesniojo brolio, ir tėvo.

40 Davė parinkęs mėsos, kur gardesnė, ir vyno pripylė

Taurę auksinę, tuomet, pagarbiai atsigręžęs, prabilo

Jis į Paladę Atėnę, Dzeuso egidvaldžio dukrą:

„Reikia šią dieną, svety, pagerbt Poseidoną galingą,

Kad į jo puotą tiesiog jūs patekot, atvykę iš tolo.

45 O kai nuliesi tu pats, kalbėdamas maldą, kaip dera –

Taurę šio vyno gardaus tuomet ir draugui paduoki,

Idant nulietų ir jis: atrodo, ir jis amžinuosius

Geba maldauti: dievų malonės žmogus juk privalo.

Jis tik jaunesnis, matau, tikriausiai bus mano vienmetis.

50 Tau aš dėl to pirmam štai duodu taurę auksinę.“

Ir su tais žodžiais į ranką jai padavė taurę pripiltą.

Apėmė džiaugsmas Atėnę, kad vyras, tiesus ir protingas,

Taip susiprato paduot auksinę taurę jai pirmai,

Tuosyk ji ėmė maldauti karštai Poseidoną valdovą:

55 „O Poseidone, žemės glėbėjau, išgirski mūs maldą

Ir nekliudyk sėkmingai pabaigti pradėtąjį žygį.

Nestorui ir jo sūnums pirmutiniams šlovę suteiki,

Lygiai taip pat jų žmonėms, kurie šiandien Pile gyvena,

Teikis tu atpildą duot už šią hekatombę garbingą.

60 O Telemachui ir man laimingai leiski sugrįžti,

Visa atlikus, dėl ko čia juoduoju laivu atkeliavom.“

Šitaip maldavo Atėnė, pati pasakydama viską.

Taurę dvidugnę tuomet jau padavė ji Telemachui,

Kad Odisėjo sūnus mylimasis taip pat pasimelstų.

65 Vyrai, iškepę gardžiai, nugarinę nuo iešmų numovė

Ir, į vienodas dalis padaliję, dailiai vaišinos.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Nestoras tuosyk prabilo, Gerenijos raitelis senas:

„Mums maloniau dabar, kai valgio svečiai paragavo,

70 Juos atsiprašius, paklaust, iš kur atkeliavo čia juodu.

Kas gi jūs būsit, mieli? Iš kur jus vilnys atplukdė?

Ar su kokiais reikalais, ar bastotės mariom be tikslo,

Tarsi plėšikai, kurie į pavojų ir savo gyvybę

Stato dažnai, ir žmonėms sutiktiesiems pikta pridaro?“

75 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė

Tvirtu, ryžtingu žodžiu: Atėnė pati jam į širdį

Įkvėpė drąsą, kad jis teirautųs negrįžtančio tėvo

Ir kad garbės daugiau pats sau žmonėse įsigytų:

„Nestor, Nelėjo sūnau, achajų šlove didinga!

80 Klausi, iš kur mes esam? Tuojau pasakysiu aš viską.

Mes iš Itakės, nuo Nėjo kalno čion atkeliavom.

Reikalas mano paties, ne viešas, kitų jis neliečia.

Jei pasisektų, didžios šlovės aš pėdsakų ieškau

Savojo tėvo, šviesaus Odisėjo, kuris, kaip girdėjau,

85 Kovėsi draug su tavim ir griovė Trojos tvirtovę.

Lemtį visų kitų, kurie su trojėnais kariavo,

Žinom gerai, kaip juos prapultis liūdna pasitiko.

Mano vien tėvo likimą Kronidas nežinia dengia,

Niekas negali tikrai pasakyti, kur mirtį jis rado:

90 Ar jį ant žemės tvirtos kur užmušė žmonės piktieji,

Ar, Amfitritės bangų užlietas, jis mariose guli?

Taigi aš, tavo kelius apkabinęs, tėve, maldauju,

Kad pasakytumei man apie liūdną jo pražuvimą:

Gal tu savom akim regėjai, o gal iš klajūno

95 Kokio tau teko girdėt. Nelaimei pagimdė jį močia.

Prašom tik nesivaržyt ir nešvelnint, manęs pagailėjus,

O pasakyt atvirai, kaip viskas buvo iš tikro.

Prašom sakyti, jei mano tėvas, garbus Odisėjas,

Užtarė žodžiais kada ar darbą tau gerą padarė

100 Trojos laukuos, kai jūs kentėjote vargą, achajai –

Tai atsiminki dabar ir man pasakyki teisybę.“

Nestoras jam tuomet, Gerenijos raitelis, tarė:

„Mano mielasis, vargus paminėjai, kuriuos mes anuomet,

Sūnūs achajų karingi, šaly svetimoj iškentėjom, –

105 Tiek kaip mes vargom, laivais klajodami jūroj miglotoj,

Vydamies grobį visur, kur teikėsi vesti Achilas,

Tiek kaip kovojom vėliau prie karaliaus Priamo tvirtovės

Mūrų aukštųjų. Visi, kas narsesnis, ten galvas padėjo:

Ten ir Ajantas guli karingas, ten ir Achilas,

110 Ten ir Patroklas, gerais patarimais dievui prilygęs,

Tengi ir mano sūnus numylėtas, stiprus ir beydis,

Pirmas bėgikas lenkčių ir pirmas šaulys Antilochas.

Daug mes dėl to prikentėjom vėliau, ar kas sugebėtų

Mūsų, mirtingų žmonių, kaip reikiant viską pasekti?

115 Penkerius jeigu metus ar šešerius, čia atsisėdęs,

Tu klausinėtum vargų, kur kentė šviesūs achajai,

Tau nusibostų tikrai ir metęs grįžtum gimtinėn.

Juos nugudrauti kaip nors devynetą metų mėginom,

Bandėm visokias klastas, tačiau vis kliudė Kronidas.

120 Kito nebuvo tarp mūs, kurs lygintis būtų norėjęs

Savo gudrybe: visus Odisėjas vis, būdavo, viršys

Vyliais visokiais, tėvas tavasis, jei tu iš tikrųjų

Jo palikuonis esi. Net baimė ima bežiūrint –

Tavo ir žodžiai kaip tėvo tikrai, ir kalbėti pataikai

125 Taip išmintingai, kaip retas jaunų tepataikytų šiandien.

Buvom kaip vienas kadais su šviesiu Odisėju abudu,

Karo taryboj visad ir vyrijoj mūs žodžiai sutapo.

Nuomonės buvom vienos, protingais, gerais patarimais

Rodėme kelią argiečiams, kaip viską pakreipti į gera.

130 Bet kai aukštoji Priamo pilis neatlaikė ir griuvo,

Sėdome į laivus; achajus tada dievas išblaškė,

Ir širdyje jau buvo sumanęs Dzeusas argiečiams

Liūdną grįžimą, nes jie ne visi juk buvo teisingi

Ir išmintingi. Todėl užsitraukė prapultį baisią:

135 Jie šviesiaakę dukrą galingojo tėvo supykdė,

Toji sukėlė vaidus ir kivirčą tarp brolių Atridų.

Buvo pašaukę Atridai visus achajus į vyriją

Neapgalvotai, ne taip, kaip derėjo, o leidžiantis saulei.

Sūnūs achajų tada susirinko, apsunkę nuo vyno.

140 Broliai prabilę pasakė, dėl ko jie sušaukė vyrus.

Ir Menelajas dabar norėjo visiems įkalbėti,

Kad jie patrauktų namo per marių keterą plačią.

Bet Agamemnonas jam prieštaravo ir patarė vyrams

Vietoje likti visiems ir dėti šventas hekatombes,

145 Kad numaldytų jomis Atėnės baisią rūstybę.

Paikšas! Jis nesuprato, jog būta geriau patylėti,

Nes ne taip lengva dievų amžinųjų širdį palenkti.

Taip susikirtę ir žodžiais piktais abu išsibarę,

Broliai pakilo išeit, tuomet gražiaauliai achajai

150 Šaukti pradėjo visi, ir nuomonės skilo per pusę.

Naktį praleidom širdim neramia ir baisiai įtūžę

Vienas ant kito: skausmu atmokėjo Dzeusas už pikta.

Rytą vieni laivus į dievišką jūrą nuleidžiam,

Kraunam į juos nedelsę lobius ir moteris savo

155 Gražiajuostes. Kiti pasilieka marių pakrantėj

Prie Atrėjo sūnaus Agamemnono, vado vyriausio.

Mes atsisėdam ir plaukiam. Laivai įsismaginę skriejo,

Dievas nutildė giliąsias marias ir palengvino kelią.

Tenedo salą pasiekę, aukas dievams paaukojom,

160 Idant mums leistų sugrįžt. Bet Dzeusas ir nūn, kietaširdis,

Nelėmė mums grįžimo ir antrąsyk vaidą sukėlė.

Vyrų dalis, apgręžę laivus riestuosius, susėdo

Prie Odisėjo šviesaus margaminčio, protingo valdovo,

Ir pasileido atgal Agamemnono pusės laikyti.

165 Aš, tuoj sutelkęs laivus, kurie prie manęs prisidėjo,

Bėgau, supratęs, jog mus pražudyti dievas panoro.

Taipgi Tidėjo sūnus karingasis bėgo su vyrais,

Dar kiek vėliau prisidėjo prie mūs Menelajas šviesplaukis.

Mudu pavijęs Lesbe, kai mes susvyravom dėl kelio:

170 Ar pasiduoti šiauriau nuo Chijo salos aukštauolės,

Psirijos pusėn plaukt ir ją palikti po kairei,

Ar mums leistis piečiau ir plaukt pro vėjuotą Mimantą.

Prašėme dievą, kad ženklą mums duotų, ir jis mums padėjo,

Liepdamas plaukti plačiu vandenynu tiesiog į Euboją,

175 Idant nelaimių didžių lengviau atsilenkti mums būtų.

Papūtė vėjas smarkiau pasikėlęs, laivai paskubėjo

Skrieti žuvingu keliu, ir, vidurnakčiui dar neatėjus,

Buvom Gereste ir ten Poseidonui sudeginom daugel

Jaučių riebiausių šlaunų, kad praplaukėm jūrą bekraštę.

180 Dienai ketvirtai išaušus, laivus gaubtuosius pastatė

Argo uoste Tidido, žirgų važinėtojo, vyrai.

Pats aš tuo tarpu plaukiau į Pilą, ir vėjas gerasis

Pūst nesiliovė, kaip jį iš pradžios man pasiuntė dievas.

Taigi, mielasis sūnau, grįžau be naujienų ir nieko

185 Aš apie juos nežinau, kas gyvas achajų, kas žuvo.

Tai, ką, savuos namuos sėdėdamas, būsiu girdėjęs,

Viską teisingai tau pasakysiu ir nieko neslėpsiu.

Sako, garsieji šauliai mirmidonai grįžę laimingai,

Jiems vadovavęs narsaus Achilo sūnus didžiašlovis.

190 Grįžęs taip pat Filoktetas, Pojanto sūnus pagarsėjęs.

Idomenėjas savuosius visus parvedęs į Kretą,

Kas nepražuvo kare, iš tų nepaskendo nė vienas.

Apie Atridą turėjot girdėt, nors tolokai gyvenat,

Kaip jis parėjo, ir kaip jį užmušt sugalvojo Egistas.

195 Bet ir Egistas už tai jau sunkiai yra atkentėjęs:

Laimė visa, kad liko sūnus, kai tėvą nužudė,

Tas sugebėjo atkeršyt kaip pridera tėvo žudikui,

Tam pasalūnui Egistui, užmušusiam garsų jo tėvą.

Taigi, mielasis, ir tu, kaip gražus ir galingas atrodai,

200 Būki taip lygiai narsus, kad vaikaičiai tave paminėtų.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Nestor, Nelėjo sūnau, achajų šlove didinga!

Taigi Orestas gražiai atmokėjo, ilgai dar achajai

Garsins jo vardą pasauly ir ainiams turės ką sakyti.

205 O kad ir man suteiktų dievai nūn tokią stiprybę

Močios jaunikiams atkeršyt už jų nedorumą užgaulų!

Baisiai įžūlūs dabar ir pramano visokių niekšybių.

Gaila, malonės tokios galingi dievai pavydėjo

Tėvui manajam ir man. Ir lieka nūn viena – kentėti.“

210 Nestoras jam tuomet, Gerenijos raitelis, tarė:

„Mano mielasis, tu man paminėjai tokį dalyką.

Kalba visi, jog daug jaunikių dėl motinos jūsų

Daro šunybes namuos ir tavo draudimo nepaiso.

Man pasakyk, ar tu pats nusileidi, ar gal nepakenčia

215 Žmonės tavęs krašte, nurodymą gavę iš dievo?

Kas gi čia žino, galbūt Odisėjas sugrįžęs atkeršys

Vienas už smurtą visiems, o gal padarys tai achajai.

O, kadgi teiktųs tave šviesiaakė Atėnė mylėti,

Kaip Odisėją garbingą mylėjo ir rūpinos juoju

220 Trojos šaly tuomet, kai vargą kentėm achajai!

Aš niekados neregėjau dievų, taip rodančių meilę,

Kaip atvirai jam rodė visad Paladė Atėnė.

Jeigu tave taip teiktųs mylėt, ir jai tu rūpėtum, –

Jų ne vienam gal tuoj iš galvos išeitų vestuvės.“

225 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Mielas seneli! Vargu šie žodžiai kada išsipildys.

Būtų per didelė laimė. Baisu man daros. Šios viltys

Gal niekuomet neįvyks, ir to mums dievai nežadėjo.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

230 „Koks, Telemachai, čia žodis pro tvorą dantų tau prašoko?

Dievas, kai nori, lengvai išgelbsti žmogų iš tolo.

Aš pageidaučiau geriau, vargų daugybę iškentęs,

Gyvas sugrįžti namo ir grįžimo diena pasidžiaugti,

Nei tebegrįždamas žūti, kaip mūs Agmemnonas didis

235 Žuvo nuo rankos Egisto ir savo žmonos suviliotos.

Betgi tiesa: ir patys dievai nuo mirties pažadėtos

Nebeišgelbės žmogaus, nors mylimo, mielo jų širdžiai,

Kai jį pastvers mirtis, juodosios moiros siųstoji.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

240 „Nebekalbėkim daugiau apie tai, nors širdį mums sopa.

Tėvui sugrįžti tikrai nežadėta, nes bus jam ne šiandien

Nemirtingieji mirtį ir giltinę juodą pasiuntę.

Kalbą norėčiau kitur pakreipti dabar ir paklausti

Nestorą, kurs už visus protingesnis ir viską išmano,

245 Nes jau trečiosios kartos, kaip sakos, yra jis karalius,

Ir mums atrodo tikrai kaip dievas koks nemirtingas.

Nestor, Nelėjo sūnau, pasakyki man tikrą teisybę,

Kaipgi ten žuvo Atrėjo sūnus Agamemnonas didis?

Kur Menelajas buvo ir kokią mirtį sumanė

250 Jam pasalūnas Egistas? Juk žudė daug galingesnį.

Ar dar nebuvo jis grįžęs į Argą ir tebeklajojo

Tarp svetimų žmonių, jei tas išdrįso žudyti?“

Nestoras jam tuomet, Gerenijos raitelis, tarė:

„Aš pasakysiu, sūnau, tau gryną teisybę, kaip buvo.

255 Pats tu suvokti gali, kaip visa tai atsitiko.

Jeigu tik brolio namuos Menelajas šviesplaukis Egistą

Būtų atradęs dar gyvą tada, kai grįžo iš Trojos, –

Mirusiam kapo tikrai nebūtų niekas supylę.

Šunys jį būtų sudraskę ir paukščiai plėšrieji, už miesto

260 Išmestą lygiuos laukuos, nebūtų dėl jo ir achajės

Ašarų lieję graudžių, nes tokią niekšybę padarė.

Mes ten kentėjom vargus ir mūšiuos guldėme galvas,

Jis sau sėdėjo ramiai žirgais pagarsėjusiam Arge

Ir tik žodeliais lipšniais Agamemnono žmoną viliojo.

265 Žinoma, dar iš pradžių bodėjosi darbo nedoro

Klitemnestra šviesi, nes lenkė širdis ją į gera.

Buvo, be to, ir dainius namuos, kurį, iškeliaudams

Trojon, Atridas įprašė žiūrėt ir saugot jo pačią.

Bet kai likimas taip susipynė, kad ji nusileido, –

270 Išvežė dainių į negyvenamą salą Egistas

Ir ten paliko, kad jį sudraskytų paukščiai plėšrūnai.

Ją tad į savo namus parsivedė jis kaip meilužę.

Kulšių be skaičiaus dievams ant aukuro dėjo Egistas,

Daug dovanų pakabino brangių, drabužių ir aukso:

275 Šitokį darbą padaręs, nors jo padaryt nesivylė.

Mes sau tuo tarpu ramiausiai plaukėm nuo Trojos pakrančių

Su Menelaju abu ir žiūrėjom viens kito kaip broliai.

Baigėm Atėnus pasiekt ir šventąjį Sunijo kalną,

Kai Apolonas šviesus paleido greitąją strėlę

280 Į Menelajo laivą ir jo vairininką nukovė,

Rankose laikiusį vairą greitai beplaukiančio laivo, –

Frontį, Onetoro sūnų, kuris gal vienas pasauly

Laivą mokėjo valdyt, kai siautėjo mariose vėtros.

Ir Menelajas, nors baisiai skubėjo, gavo sustoti,

285 Savo bičiulį palaidot ir jo atminimą pagerbti.

Betgi po to gaubtašoniais laivais per vandenis juodus

Greit atsiyrė prie kalno stataus uolotos Malėjos.

O nuo Malėjos garsios kelionę padarė jau baisią

Dzeusas perkūnvaldys, paleidęs staugiančius vėjus

290 Ir didžiules sukėlęs bangas, aukštumo kaip kalnas.

Perskyrė mūsų laivus ir pusę jų nunešė Kreton,

Ten, kur Jardano sraunaus pakrantėm gyvena kidonai.

Kyšo aukšta plikabriaunė uola atokiai nuo kranto,

Ties Gortinos miestu, išsišovusi jūroj miglotoj.

295 Iš vakarų šalies į Festo pusę atvaro

Notas galingas bangas, kurios į tą uolą sudūžta.

Šičia atskriejo laivai, ir tik per plauką išvengė

Žmonės mirties, o laivus nunešę tėškė į uolą

Šniokščiančios vilnys, ir vos penki nesudužę juodsnapiai

300 Gavo Egiptą pasiekt, vandenų atvaryti ir vėjo.

Taip Menelajas, rinkdamas auksą ir lobį kitokį,

Klaidžiojo su laivais po svetimus žmones ilgokai.

Tuotarp Egistas namie sau vykdė užmojį baisų.

Sūnų Atrėjo užmušęs, metus septynerius valdė

305 Aukso turtingą Mikėnę, ir žmonės kentė jo valdžią.

Bet aštuntaisiais, niekšo nelaimei, palikęs Atėnus,

Grįžto Orestas šviesus ir nudobė žmogžudį nuožmų

Ir pasalūną Egistą, kurs užmušė garsų jo tėvą.

Šermenis jis tuomet, argiečius pakvietęs, iškėlė

310 Motinai savo begėdei ir bailiui beširdžiui Egistui.

Ir Menelajas, kovoj pagarsėjęs, tą dieną sugrįžo,

Veždamas pilnus laivus, kiek tik sutalpino, gėrybės.

Taigi, mielasis, ir tu svetimam krašte neužtruki,

Turtą palikęs namie ir nuolat sėdinčius vyrus,

315 Tiek įžūlius, kad jie nepaleistų visko tau vėjais,

Neišeikvotų gėrybių: taip niekais nueis tau kelionė.

Bet aš patarsiu dar tau ir liepsiu kada nuvažiuoti

Pas Menelają, kuris visų paskutinis sugrįžo

Iš svetimųjų kraštų, iš kur vilties nebebūtų

320 Niekam sugrįžti, ką audra smarki ir vėtros nusviedė

Į vandenynus plačius, iš kur nė paukščiai plėšrūnai

Nebevaliotų parlėkt per metus: baisus jų didumas.

Bet tu keliauk nūn savo laivu su savo bičiuliais,

O jeigu nori, žeme, – aš duosiu vežimą ir žirgus.

325 Mano sūnūs važiuos su tavim ir kelią parodys

Į Lakedemoną šventą pas Menelają šviesplaukį.

Jį paprašysi gražiai, kad tau pasakytų teisybę,

Melo jis tau nekalbės, nes yra labai išmintingas.“

Taip jis pasakė, o saulė jau leidos, ir temti pradėjo.

330 Taigi prakalbo į juos šviesakė deivė Atėnė:

„Mielas seneli, bylojai tu viską labai išmintingai.

Betgi jau pjaustykit nūn liežuvius, atmieškite vyno,

Kad, Poseidonui didžiam ir kitiems dievams nemirtingiems

Auką nulieję, galėtume gulti. Metas atėjo.

335 Jau vakaruos užgeso šviesa, ilgiau nebetinka

Mums čia sėdėti dievų puotoje, ir laikas išeiti.“

Taip jiems Dzeuso duktė kalbėjo, o jie jos paklausė.

Greitai šaukliai, atnešę vandens, jiems užpylė ant rankų,

O jaunikaičiai tarnai, krateruose vyną atmiešę,

340 Nešė ir pylė visiems į taures, kad sklidinos būtų,

Metė ugnin liežuvius ir auką liejo sustoję.

O kai nuliejo ir, kiek širdis geidavo, išgėrė,

Tuosyk šviesakė Atėnė ir lygus dievams Telemachas

Eiti pakilo abu savajan laivan gaubtašonin.

345 Nestoras juodu tačiau sulaikė, sakydamas šitaip:

„Dzeusas tesaugo mane ir dievai kiti nemirtingi,

Gėda man būtų svečius išleisti nakvynės į laivą,

Tarsi aš vargšas koksai ir nudriskėlis elgeta vienas,

Kurs nei drobulės namuos, nei kito drabužio neturi

350 Sau pasikloti minkščiau ir svečiui mielam paguldyti.

Viso to gero pakaks – patalų ir marškų margųjų.

Argi tai būtų gražu, kad mielas sūnus Odisėjo

Vargtų laive ant grublėtų lentų? Kol pats aš dar gyvas,

Ir kol manieji vaikai gyvens gimtinėj pastogėj –

355 Bus ir svetys svečiu, kai mūsų jis peržengė slenkstį.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Tiesą tu, mielas tėveli, sakai, tikrai Telemachui

Reikia be žodžio tavęs paklausyti: geriau taip išeina.

Taigi telieka jisai su tavim ir temiega šią naktį

360 Rūmuose tavo aukštuos, o aš į juodąjį laivą

Grįšiu ir vyrus savus nuraminsiu, jiems viską pasakęs.

Vienas tarp jų didžiuojuos garbe aš būti vyresnis,

Jie mat visi už mane jaunesni ir lydi iš meilės,

Kaip vienamečiai, drąsaus Telemacho draugai ir bičiuliai.

365 Naktį praleisiu su jais prie gaubto juodojo laivo.

O kai aušra patekės rytoj, ketinu aš keliauti

Pas kaukonus narsius, kurie nuo seno skolingi

Man nemažai. O tu Telemachą, kaip svečią priėmęs,

Leiski su savo sūnum į Spartą ir duoki jam žirgus,

370 Bėgančius greitai, lengvai ir tvirtus traukti vežimui.“

Ir su šiais žodžiais šviesakė Atėnė pakilo padangėn,

Sakalu virtus. Visus, kas regėjo, net šiurpas nupurtė.

Baisiai nustebo senelis, kai savo akim tai išvydo,

Ir Telemachą, vardu pavadinęs, nutvėrė už rankos:

375 „Mano mielasis, tikiu, tu nesi bailus nei ištižęs,

Jeigu tokiam dar jaunam tau dievai palydovais ateina.

Ir net ne kitas kuris, gyvenantis rūmuos Olimpo,

O Kroniono duktė, garbinga Tritogenėja,

Kur tarp argiečių visų gimdytoją tavo taip gerbė.

380 Būk maloninga, meldžiu, ir garbę suteikti, valdove,

Man tu ir mano vaikams, ir mano žmonai padoriai!

Aš paaukosiu tau telyčaitę pernykštę, plačkaktę,

Neliestą saito, kurios žmogus dar į jungą nekinkė.

Tokią aš tau paaukosiu, ragus apliedinęs auksu.“

385 Šitaip maldavo jisai, ir Paladė Atėnė išgirdo.

Nestoras pats tuo laiku, Gerenijos raitelis senas,

Su sūnumis ir žentais į savo rūmus pasuko.

O kai parėjo namo į valdovo rūmus aukštuosius,

Užu skobnių paeiliui į krases ir krėslus susėdo.

390 Tuosyk, paėmęs kraterą, senelis atmiešė vyno,

Gerti labai gardaus, kurį vienuolika metų

Laikė rūsiuos ūkvedė ir šiandien indą atvožė.

Atmiešė jo kratere ir, auką nuliejęs, herojus

Meldė Atėnę karštai, Kronido egidvaldžio dukrą.

395 O kai nuliejo ir, kiek širdis pageidavo, išgėrė,

Gulti nuėjo tuomet į savąjį būstą kiekvienas.

Tik Telemachą, šviesaus Odisėjo mieląjį sūnų,

Nestoras savo namuos, Gerenijos raitelis senas,

Tekintoj lovoj dailioj skardžiojoj svetainėj paguldė.

400 O šalia jo Peisistratas, rikiuotojas vyrų, gulėjo,

Ietim garsus, jis vienas šeimoj tebebuvo nevedęs.

Nestoras pats miegojo aukštoj kraštinėje menėj,

Kur jo valdovė žmona gražiai jam lovą paklojo.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

405 Kėlės iš lovos minkštos Gerenijos raitelis senas

Ir, išėjęs oran, ant akmens atsisėdo tašyto,

Vieno iš tų, kurie ties prieangiu rūmų stovėjo,

Švarūs, baltai nuplauti, net švietė. Seniau čia Nelėjas,

Būdavo, sėdi, gerais patarimais garsėjęs.

410 O kada jis, giltinės apgalėtas, išėjo į Hadą,

Nestoras sėsdavo čia, gerenietis, sargas achajų,

Skeptrą laikydamas rankoj. Prie jo kaip siena sustojo

Sūnūs visi susirinkę: ir Stratijas, ir Echefronas,

Jaunas Persėjas, Aretas ir lygus dievams Trasimedas.

415 Ir Peisistratas prie jų prisišliejo, herojus šeštasis.

Ir Telemachą skaistveidį drauge pasodino atvedę.

Tuosyk prabilo į juos Gerenijos raitelis senas:

„Jūs man, mielieji vaikai, tuojau padarykit, ką liepsiu.

Aš pirmutinę dievų norėčiau pagarbint Atėnę,

420 Nes ji tikrai atėjo puoton Poseidono garbingo.

Vienas į lanką tegu pabėgėja telyčios ir skuba

Grįžti atgal, o ją teatvaro jaučiaganis vyras.

Kitas nubėgs į narsaus Telemacho juodąjį laivą

Ir jo draugus pavadins, sargybai porą palikęs.

425 Trečias nuėjęs pakvies čia aukso liejiką Laerką,

Idant telyčiai ragus jis dailiai auksu aplietų.

Neisiantys niekur, čionai pasilikit ar ženkit į vidų

Duot paliepimo tarnams, kad pokylį šaunų paruoštų,

Suolus sustatę, švaraus vandens ir malkų prinešę.“

430 Taip jis pasakė. Visi tuoj subruzdo. Iš lauko atvarė

Gražią telyčią, o iš Telemacho greitojo laivo

Vyrai kaip vienas visi atskubėjo, ir kalvis atėjo

Su reikalingais daiktais ir įnagiais darbui dailiajam:

Su priekalu, plaktuku bei replėm tvirtom gražiakniedėm, –

435 Auksakalys – ne meistras be jų. Atėnė atėjo

Vyrų aukos priimti. O Nestoras, raitelis senas,

Padavė aukso, ragus juo telyčiai apliedinęs kalvis

Nušveitė dailiai, kad pasidžiaugtų ta puošmena deivė.

Stratijas ir Echefronas abu telyčaitę palaikė

440 Užu ragų. Aretas vandens jiems išnešė pilną

Dubenį raštais margais, o rankoj antrojoj turėjo

Krepšį su miežiais grūstiniais. Kovoj apsukrus Trasimedas,

Ėmęs už kirvio aštraus, turėjo telyčią papjauti.

Dubenį kraujui surinkt įsitvėrė ir laikė Persėjas.

445 Nestoras, raitelis senas, maldaudamas deivę Atėnę,

Vandeniu šlakstė švęstu ir bėrė miežių grūstinių,

Taipgi pakirpo plaukų nuo galvos ir metė į ugnį.

O kai jau baigė maldas ir miežiais šventaisiais pabarstė,

Nestoro tuosyk sūnus, drąsus Trasimedas, priėjęs

Smogė galinga ranka, ir kirvis telyčiai nukirto

450 Sausgysles sprando, auka tuoj susmuko, o moters sukliko,

Dukterys, marčios namų ir šviesi Euridikė doroji,

Nestoro seno žmona, duktė Klimeno vyriausia.

Karvę pakėlė nuo žemės, viešaisiais keliais išrašytos,

Ir Peisistratas, rikiuotojas vyrų, jai perskrodė gerklę.

455 Kraujas pajuodęs išbėgo, ir kaulus gyvybė paliko.

Auką tuomet į dalis sukapojo ir, kulšis atkirtę,

Papročiu krašto senu riebalais apkrovė storiausiai

Dvigubu sluoksniu taukų, ant jų dar mėsos pridėliojo.

Ugnį galiausiai pakūrė senelis ir apšlėkė laužą

460 Juodu vynu, o sūnūs stovėjo su šakėm penkdantėm.

Kulšims sukritus ugny, taurių vidurių paragavę,

Paliktą mėsą smulkiau sukapojo, pavėrė ant iešmų

Ir, jų bukuosius galus laikydami rankose, kepė.

O Telemachą graži Polikastė, duktė jaunesnioji

465 Nestoro, raitelio seno, maudyklėn šilton pavadino.

O kai išmaudė švariai ir kūną įtrynė alyvom,

Padavė jam apsivilkti apsiaustą ir gražų chitoną.

Tad iš maudyklės jisai kaip dievas tikriausias išėjo

Ir atsisėdo prie Nestoro seno, vyrų valdovo.

470 Kad jau pakvipo mėsa iškeptoji, nuo iešmų nuvėrę,

Sėdo puotauti visi. Garbingieji vyrai žiūrėjo,

Idant auksinė taurė nė vieno tuščia nestovėtų.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Nestoras jiems tuomet, Gerenijos raitelis, tarė:

475 „Nūn, Telemachui, vaikai, kinkykit atvedę vežiman

Žirgus jūs gražiakarčius ir jį palydėkit kelionėn.“

Taip jis kalbėjo, o tie, nė žodžio netarę, paklausė

Ir kaip matai į ratus pakinkė žirgus greituosius.

O ūkvedė stropi jiems duonos ir vyno įdėjo,

480 Lygiai ir viso, ką valgo Dzeuso auginti karaliai.

Ir Telemachas tuomet įšoko į gražų vežimą.

O Peisistratas, Nestoro vaikas, rikiuotojas vyrų,

Ratuosna greit įsistojęs, vadžias pastvėrė į ranką

Ir botagu sušėrė žirgams, tie, galvas panertę,

485 Leidosi lygiu lauku, palikę Pilo tvirtovę.

Ištisą dieną abudu lingavo jungą ant sprando.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Vyrai pasiekė Ferus, kur namai gimtieji Dioklio,

Orsilocho sūnaus, garsaus Alfėjo vaikaičio.

490 Čia jie tą naktį nakvojo ir buvo gražiai pavaišinti.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Žirgus pakinkė ir vėl jie sulipo į margą vežimą

Ir išvažiavo per kiemą pro skardų prieangį rūmų.

Tuosyk sukirto žirgams, ir tie pasileido kaip vėjai,

495 Kolei pasiekė kviečių banguojantį lauką, kur buvo

Galas kelionės: žirgai greitakojai atvežt paskubėjo.

Leidosi saulė jau vėl, ir sutemos apgaubė žemę.

IV GIESMĖ

Lakedemone

Kai atvažiavo į Lakedemono klonį tarp skardžių,

Žirgus pasuko tiesiog prie rūmų šviesaus Menelajo.

Ten vestuves linksmai tarp draugų jį rado bešvenčiant

Savo sūnaus ir beydės dukters – net ūžė svetainė.

5 Dukterį leido jisai už sūnaus galiūno Achilo,

Trojoj dar buvo ji pažadėta, ir sutarta viskas,

Ir štai dabar vestuves dievai jiems davė iškelti.

Ją su greitaisiais žirgais ir vežimais tėvas nūn leido

Į mirmidonų pilį garsingą, kur tas viešpatavo.

10 Sūnui į žmonas išrinko Alektoro dukrą iš Spartos.

Jo mylimasis sūnus Megapentis, stipruolis rinktinis,

Gimė iš vergės: Elenai dievai daugiau pašykštėjo

Duoti vaikų, kai ji Hermionę vieną pagimdė,

Dukterį gražią, kaip Afroditę auksinę iš veido.

15 Taigi puotavo linksmai, susirinkę rūmuos aukštuosiuos

Šiandien kaimynai visi ir bičiuliai garsaus Menelajo;

Linksminos, džiaugės, jiems dieviškas dainius, pritardamas kanklėm,

Šventišką giesmę giedojo, o du strapakojai šokėjai

Asloje kraipėsi, trypė, giesmės palaikydami taktą.

20 Kelią pabaigę, abu ties rūmų prieangiu aukštu –

Ir Telemachas šviesus, ir Nestoro vaikas šaunusis –

Žirgus sustabdė. Jų pasitikti pamatęs išbėgo

Eteonėjas, žvalus ūkvedys Menelajo garbingo,

Greitai sugrįžo vidun pranešti vyrų valdovui

25 Ir, atsistojęs prieš jį, prabilo žodžiais sparnuotais:

„Pora naujų svečių, augintas dievų Menelajau,

Dvejetas vyrų, iš giminės galingojo Dzeuso, atrodo.

Prašom sakyti, ar man nukinkyt jų žirgus eikliuosius,

Ar tevažiuoja iš mūsų, kad juos pamylėtų kas kitas.“

30 Jam, atsidusęs giliai, Menelajas šviesplaukis atsakė:

„Niekad gi paikas pirmiau, Boetidai Eteonėjau,

Tu nebuvai, o dabar štai paistai niekus kaip mažutis.

Daugelį sykių ir mes, gražiai priimti, pavaišinti,

Iš svetimų kraštų parėjom, daugiau teneleidžia

35 Dzeusas mums niekur klajot! Kinkyki, greitai paėmęs,

Žirgus svečių, o juos atvesk ir sodinki prie vaišių.“

Taip jis pasakė, tasai tuoj išbėgo iš rūmų ir liepė

Eiti su juo tarnams rūpestingiems, viską pametus.

Taigi atkinkė bemat iš jungo jie žirgus putotus,

40 Vedė arklidėn abu ir, prie ėdžių aukštųjų pririšę,

Ėsti užpylė kviečių, maišytų su miežiais geltonais.

Margą vežimą pastatė lauke prie sienos saulėtos,

O juos paprašė vidun į rūmus aukštuosius. Įėję

Jiedu grožėjos namais dievų auginto karaliaus.

45 Lygiai kaip saulė skaisti ar naktį pilnatis mėnuo

Šitaip žėrėjo aukštieji namai Menelajo garbingo.

Reginiu tuo pasiganę akis ir širdį lig valiai,

Maudytis ėjo abu į svidančią dailią maudyklę.

O kada išprausė juos ir alyvom įtrynė tarnaitės,

50 Rūbais apvilko švariais, minkštais vilnoniais chitonais

Ir pasodino į krėslus šalia Menelajo Atrido.

Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, užpylė abiem kambarinė ant rankų

Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią.

55 O ūkvedė drovi priraikiusi duonos padėjo,

Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

Dubenis vieną po kito mėsos įvairiopos jiems nešė

Mėsapjaustys ir pastatė abiem po taurę auksinę.

Kviesdamas vaišių ragaut, Menelajas šviesplaukis prabilo:

60 „Valgio ragaukit ir būkit sveiki atkeliavę, paskui jau,

Kai pasistiprinsit, man pasakysit, kas esate judu.

Jūsų tėvai ne žemos kilmės, iš visko matyti.

Aišku, jūs sūnūs abu dievų augintų karalių,

Laikančių skeptrą: tokių pagimdyt žemakilmiai negali.“

65 Šitai pasakęs, keptos nugarinės po gabalą riebų,

Buvusį jiems po ranka, arčiau dar pakėlė paėmęs.

Rankom jie siekė dabar ant stalo esančių vaišių.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Tuosyk į Nestoro sūnų taip Telemachas prabilo,

70 Galvą prikišęs arti, kad jo kiti negirdėtų:

„Žvilgtelėk tik, Nestoridai, tu, mano širdžiai mieliausias,

Varis kaip žėri visur aukštųjų rūmų svetainėj,

Dramblio kaulas ir auksas, sidabras ir gintaras gelsvas.

Dzeuso tiktai Olimpiečio namuos tegali tiek būti,

75 Kiek čia tų lobių brangių. Net baimė ima, juos regint.“

Šitą jo kalbą tačiau Menelajas šviesplaukis išgirdo

Ir, atsakydamas jiems, sparnuotais žodžiais prabilo:

„Mano vaikeliai, ar koks mirtingasis prilygs kada Dzeusui?

Rūmai tie jo nemirtingi, ir jo gėrybėm nėr galo.

80 Žmonės valios su manim susilygint tegul ne kiekvienas

Turtais savais. Ilgai aš vargau ir, daug ką laimėjęs,

Pargabenau namo, aštuntaisiais sugrįždamas metais.

Kiprą, Fenikiją aš tuomet ir Egiptą pasiekiau,

Etiopus pamatyti gavau, erembus, Sidoną,

85 Libijos žemę, kur dygsta ragai ėriukams bematant,

Triskart per vienus metus ten veda avys ir ožkos.

Ten nei karalius, sakau, nei piemuo niekados nepristinga

Sūrio skanaus nei mėsos, nei šviežio pieno saldžiausio,

Nesgi per kiaurus metus yra melžiamųjų galvijų.

90 Kol aš, po tuos tolimiausius kraštus klajodamas, kroviau

Savo turtus, namie tuo metu man užmušė brolį

Iš pasalų, slaptai, per žmonos nedorėlės klastą.

Maža tad džiaugsmo bėra man šias gėrybes valdyti.

Jūs iš tėvų turbūt tai girdėjot, vis tiek kas jie būtų.

95 Grūmiausi aš su vargais, o namai, gražiai įtaisyti,

Vėjais nuėjo su turtais visais, tiek metų krautaisiais.

Būčiau gyvenęs geriau su trečdaliu vienu tų lobių

Savo namuos, kad būtų gyvi tie vyrai, kur žuvo

Trojoj plačiojoj, toli nuo žirgus auginančio Argo.

100 Šiandien, deja, visų jų raudu ir dūsauju gailiai,

Vienas dažnai namie sėdėdamas širdžia suspausta.

Ašarom širdį nesyk aš lengvinu sau, o paverkęs

Liaujuosi vėl, nes šaltas liūdnumas nuvargina greitai.

Daugelio jų negedauju dar taip, nors širdį ir sopa,

105 Kaip kad to vieno, kurį atsiminęs, nei valgyt benoriu,

Nei užmiegu, nes niekas achajų tiek nekentėjo,

Kiek iškentėjęs ir vargęs yra Odisėjas. Atrodo,

Vargui jis buvo užgimęs, o man nepagydomas skausmas

Liko širdy, kai jis atsiskyrė, ir nieko nežinom,

110 Ar jis dar gyvas, ar miręs. Jo gaili šiandien ir verkia

Senas jo tėvas Laertas, protinga žmona Penelopė

Ir Telemachas, kurį išvažiuodamas mažą paliko.“

Taip jis kalbėjo. Graudu Telemachui buvo dėl tėvo,

Ašara jam nuriedėjo per skruostą, visa tai girdint,

115 Rankom todėl abiem prispaudęs purpuro skraistę,

Uždengė savo akis. Menelajas viską suprato

Ir sau trumpai pasvarstė širdy ir protu apgalvojo:

Ar dar palaukti, kol pats užsimins apie tėvą jaunuolis,

Ar gal pradėti pirmam ir smulkiai viską išklausti.

120 Kol jis tai svarstė širdy ir viską protu apgalvojo,

Iš kvepalų gardžių prisigėrusios menės įėjo

Ir Elena, tarsi Artemidė su kilpiniu aukso.

Krasę, gražiai padarytą, jai tuoj pastatė Adrestė,

Kilimą vilnų minkštų po kojų paklojo Alkipė,

125 Filė atnešė jai sidabrinę kraitelę, Alkandrės

Padovanotą, žmonos Polibo, gyvenusio Tebuos,

Šiaurės Egipte, kur jo namuos yra turtų be skaičiaus.

O Menelajui jis davė porą sidabro maudyklių,

Du trikojus dailius ir dešimtį talentų aukso.

130 Jojo žmona ir kitų dovanų nešykštėjo Elenai.

Davė jai verpstą auksinį ir sidabrinę kraitelę

Apačia, dailiai gaubta, ir kraštais, išmargintais auksu.

Padavė Filė kraitelę, dabar atnešus Elenai,

Pilną vingrių verpalų, ant viršaus jų gulėjo

135 Verpstas ir praverptas kiek raudonų vilnų kuodelis.

Sėdusi krasėn aukšton, į suolelį atrėmusi kojas,

Kreipės į vyrą tuomet Elena ir ėmė teirautis:

„Argi mes žinome jau, Menelajau, augintini Dzeuso,

Kas jaunikaičiai tie du, į mūsų namus atkeliavę?

140 Aš apsigausiu ar ne, bet, širdies verčiama, pasakysiu:

Niekad dar man neteko matyt nei vyro, nei moters,

Taip panašių, kaip jis (net baimė ima štai, regint

Jo panašumą į Odisėjo garbingojo sūnų),

Į Telemachą, kurį namuose paliko mažutį

145 Didvyris tas, kai jūs dėl manęs, besarmatės, achajai,

Vykote Trojon visi, pasiryžę drąsiai kovoti.“

Jai atsakydamas, tarė tuomet Menelajas šviesplaukis:

„Pastebiu lygiai ir aš, kaip tu pastebėjai, mieloji.

Tokios pat kojos, kaip Odisėjo, tokios pat rankos,

150 Žvilgsnis akių toksai, galva ir garbanos tokios.

Kai aš dabar ėmiau, Odisėją atminęs, sakyti,

Kiek tūleriopų vargų jisai dėl manęs iškentėjo,

Ašaros gailios tuojau per skruostus mūs svečiui pabiro,

Ir užsidengti akims jis purpuro skraistę patraukė.“

155 Jam Peisistratas, Nestoro vaikas, atsakė ir tarė:

„Dzeuso augintas Atrėjo sūnau Menelajau karaliau!

Jis iš tiesų Odisėjo sūnus, kaip judu spėliojat,

Tik nedrąsus ir, vos tik peržengęs slenkstį šiandieną,

Varžosi savo širdy kvailu plepumu įkyrėti,

160 Ypačiai tau, kurio kaip dievo žodžiai mums brangūs.

Siuntė mane Gerenijos raitelis Nestoras senas

Jo palydėti pas jus. Jis nori tave pamatyti,

Gal tu galėsi kiek nors žodžiu jam padėti ar darbu.

Rūpesčių sūnui juk daug namuose, kai tėvas išvyksta,

165 Vieną palikęs, ir nėr užtarėjo šalia nei pagalbos,

Kaip Telemachui dabar, kai jo tėvas toli iškeliavęs,

Ir padėjėjų nėra, kurie nuo skriaudų jį apgintų.“

Jam atsakydamas, tarė tuomet Menelajas šviesplaukis:

„Kas patikėtų, kad mūsų namai sutinka kaip svečią

170 Sūnų mielojo vyro, kurs tiek dėl manęs nukentėjo!

Aš jį, kai grįšim, sakiau, mylėsiu, kaip kito nė vieno

Tarpe argiečių, jei leis tik Dzeusas, perkūnų valdovas,

Mudviem laimingai parplaukt laivais greitaisiais per jūras.

Pilį žadėjau jam duot ir rūmus Arge pastatyti,

175 Jį iš Itakės atkviesti maniau su sūnum ir su turtais

Bei žmonėmis visais, užleisti sritį jam plačią,

Tuos, kas gyvena tenai ir mano įsakymų klauso, iškėlęs.

Vienas lankysime kitą dažnai, kaip kaimynai, ir niekas

Mudviejų nebeišskirs, atimdamas meilę ir džiaugsmą,

180 Kolei mums šviesą mirtis užtemdys debesiu juodu.

Betgi tos laimės turbūt pavydėjo mudviem pats dievas,

Kurs jį sulaikė varguos ir grįžti vienam jam neleido.“

Taip jis kalbėjo, visiems pažadinęs graudulį seną.

Ėmė raudot Elena Argietė, duktė Kroniono,

185 Ir Telemachas pravirko, ir pats Menelajas Atridas.

Nestoro sūnui taip pat sudrėko ašarom akys:

Atminė savo širdy jisai Antilochą beydį,

Kaip tą nukovė šviesios Aušrinės sūnus pagarsėjęs.

Jį atsiminęs, dabar sparnuotais žodžiais prabilo:

190 „O Menelajau! Tave protingiausiu visų mirtingųjų

Nestoras senas vadina, kai kartais, tave prisiminę,

Pradedam kalbą namie ir vienas klausiame kitą.

Nūn, jei galėčiau prašyt, manęs paklausyk: nepatinka

Ašaros man vakarienės metu, o dabar greit Aušrinė,

195 Ryto duktė, patekės. Nelaikau, anaiptol, aš blogybe

Ašaras laistyt, kai miršta žmogus, likimui paklusęs.

Pagarbą vargšams mirtingiems vienaip mes tegalim parodyt –

Garbaną sau nusikirpt ir ašarą gailią nubraukti.

Mano brolis juk žuvo taip pat, o nebuvo blogiausias

200 Tarpe argiečių, turėjai pažinti, bet man jo neteko

Nei pamatyt, nei sutikt. Tik sako, visur Antilochas

Būdavęs pirmas – lenktynėse vyrų ir stojęs į kovą.“

Jam atsakydamas, tarė tuomet Menelajas šviesplaukis:

„Mano mielasis, kalbi, kaip vyras tikrai išmintingas

205 Gali kalbėti ir elgtis, gyvenimo matęs nemaža.

Tėvo protingo sūnus tu esi, jei sugebi šitaip.

Lengva pažinti vaikus žmogaus, kuriam Kronionas

Suteikė laimę ir žmoną sau rast, ir sūnų susilaukti,

Kaip štai kad Nestorui davė dienas tolydžio laimingas –

210 Šiandien jis sveikas namie ramiai sau leidžia senatvę,

O jo sūnūs protingi ir mūšy su ietimi narsūs.

Liaukimės verkę todėl, kaip buvom bepradedą verkti,

Ir atsiminkime vėl vakarienę. Vandens tepaduoda,

Nusimazgosim rankas, o kalboms bus laiko ir dieną

215 Tiek Telemachui, tiek man, su juo mes viską aptarsim.“

Taip jis pasakė. Vandens jiems užpylė ant rankų

Asfalionas, tarnas vikrus Menelajo garbingo.

Rankom vėl siekė svečiai ant stalo esančių vaišių.

Tuosyk atėjo mintis augintinei Dzeuso Elenai

220 Ėmus į vyną, kurį jie gėrė, įpilti žolelių,

Gydančių skausmą visokį bei sielvartą sunkų ir pyktį.

Žmogui, kurs išgeria jų, krateran į vyną įmiešęs,

Ašara tądien gaili skruostų skaisčiųjų nevilgo,

Nors netikėtai miršta jo motina, mylimas tėvas

225 Arba kas brolį ar jo numylėtinį sūnų nužudo

Vario ginklu ir savo akim jis regi jų mirtį.

Dzeuso Kronido duktė tokių žolelių turėjo.

Buvo jų davus seniau egiptietė jai Polidamnė,

Tono pati. Visokių ten daug penėtoja žemė

230 Želdo žolių, nemaža gerų, bet daug ir žalingų.

Ten žolininkas kiekvienas, visam pasauly nerasi

Niekur už juos geresnių: visi jie Pajano vaikaičiai.

Vyną tokiom žolėm pagardinus ir jo padavus,

Žodžiais meiliais Elena vėl prakalbo į vyrus ir sakė:

235 „Dzeuso augintas Atrėjo sūnau Menelajau ir judu,

Sūnūs garbingų tėvų! Ne visiems vienodai paskirstė

Gera ir bloga Kronidas: jis viską gali, ką nori.

Sėdit štai rūmuose smagūs prie stalo, vaišėm apkrauto,

Džiaugiatės, kalbat linksmai, tai leiskit ir man prisidėti.

240 Neatsiminsiu aš visko ir žodžiais išreikšt nevaliosiu,

Kiek Odisėjas šviesus darbų garsingų padarė.

Nuotykį vieną paseksiu, kuris šiam vyrui nutiko

Trojos plačioj šaly, kai jūs ten vargot, achajai.

Nugarą sau rimbu be gailesčio jokio nučaižęs

245 Ir skarmalais pečius prisidengęs, kaip elgeta tikras,

Mums nedraugingų žmonių plačiagatviam mieste pasirodė.

Išvaizda kito žmogaus prisidengęs, atrodė toks skurdžius,

Kokio jo niekas nėra achajų laivyne regėjęs.

Drąsiai jis Trojos mieste pasirodė, ir niekam nekilo

250 Joks įtarimas, tiktai aš viena pažinau jį nesunkiai

Ir klausinėti ėmiau, o jis išsisukdavo vingriai.

Tik kai išmaudžiau aš jį ir kūną alyvom įtryniau,

Švarų drabužį daviau ir priesaiką didžią prisiekiau,

Kad nesakysiu aš niekam, jog Trojoj yra Odisėjas,

255 Kol jis negrįš prie greitųjų laivų ir prie palapinių, –

Tuosyk pasakė jis man sumanymą visą achajų.

Pulką trojėnų gudriai aštriuoju kardu išžudęs,

Grįžo jis pas argiečius ir parnešė aibę naujienų.

Kitos trojietės graudžiai raudojo, o mano krūtinėj

260 Džiaugsmas netilpo tada, nes širdį jau traukė senokai

Grįžti namo, krimtaus dėl kaltės, prie kurios Afroditė

Buvo sugundžius ir iš mielosios tėvynės išvedus,

Kur pasiliko duktė, namai ir vyras manasis,

Tokis, kuriam išminties nei grožio – nieko netrūksta.“

265 Jai atsakydamas, tarė tuomet Menelajas šviesplaukis:

„Viskas tikriausia tiesa, ką tu, mieloji, kalbėjai.

Teko regėti žmonių, jų polinkių, būdų visokių,

Vyrų narsiausių mačiau, daugybę šalių apkeliavęs,

Betgi dar niekur lig šiol negavau susitikti aš kito,

270 Gebančio negandus kęsti, kaip kentė juos Odisėjas.

Nuotykį vieną paseksiu, kuris šiam vyrui nutiko

Medžio dailiajam arkly, kur buvo susėdę drąsiausi

Argo herojai anuomet, kai prapultį nešė trojėnams.

Tądien ir tu atėjai, tave ten, sakytum, patraukė

275 Demonas koks, panorėjęs suteikti garbę trojėnams.

O Deifobas, gražus kaip dievas, tave atlydėjo.

Triskart aplink ėjai, palytėdama šonus to arklio

Ir šaukdama vardais narsiausius vyrus danajų,

Jųjų kiekvieno žmonos gražiai pamėgdžiojus balsą.

280 Aš ir Tidėjo sūnus tuomet, ir šviesus Odisėjas

Kiūtojom arklio viduj ir tavo balsą girdėjom.

Noras užėjo ir man, ir Tiditui, ir ėmėm svarstyti,

Ar mums išlipti laukan, ar tik iš vidaus atsišaukti.

Bet Odisėjas abu, panūdusius baisiai, sulaikė.

285 Sūnūs achajų kiti kaip numirę tyliai sėdėjo.

Vienas Antiklas dar spyrės, norėdamas jai atsiliepti,

Bet Odisėjas jį rankom tvirtom apkabino pastvėręs,

Užėmė burną paikam ir išgelbėjo vyrus achajų,

Tolei palaikęs, kol tau pasišalinti liepė Atėnė.“

290 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Dzeuso augintas Atrėjo sūnau Menelajau valdove!

Liūdna, kad niekas apgint nuo žuvimo jo negalėjo,

Nors geležinė širdis jam būtų krūtinėje buvus.

Betgi jau leiskit mums eiti į lovą, kad, joj išsitiesę,

295 Miego saldaus malonumais galėtume džiaugtis lig ryto.“

Baigė jisai. Elena Argietė liepė tarnaitėms

Lovas svetainėj statyt ir purpuro kilimą minkštą,

Dailiai išpurčius, patiest ir baltom drobulėm pridengti,

O viršuje abiem padėti po antklodę purią.

300 Paėmė tos žibintus į rankas, išėjo iš menės,

Ir, vos tik lovas paklojo, šauklys tuoj svečius atlydėjo.

Prieangy rūmų aukštų drauge ilsėjos abudu –

Ir Telemachas herojus, ir Nestoro vaikas garbingas.

Pats Menelajas nuėjo į miegamą rūmų aukštųjų,

305 Kur šalia jo Elena atsigulė, motė šviesioji.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Kėlės iš lovos minkštos Menelajas, kovoj pagarsėjęs,

Greit apsivilko, per petį aštrųjį kardą pasvėrė

Ir, sau po kojų baltų dailius sandalus pasirišęs,

310 Žengė iš miegamo savo tarytum dievas jaunutis,

Sėdosi prie Telemacho, vardu pavadino ir tarė:

„Kokios gi bėdos tave iš toli, Telemachai, atvijo

Į Lakedemoną šventą per marių keterą plačią?

Savos ar tavo žmonių? Sakyki visą teisybę.“

315 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Dzeuso augintas Atrėjo sūnau Menelajau valdove!

Atvažiavau, gal kartais žinių apie tėvą suteiktum.

Eina man vėjais namai, ir baigia nykti gėrybės,

Rūmuose pilna žmonių palaidūnų, kurie nesiliauja

320 Pjaut šleivakojų galvijų ir mūsų avių švelniavilnių.

Tai mano močios jaunikiai, įžūlūs ir puikūs be galo.

Tavo kelius todėl apkabinęs, prašau ir maldauju,

Kad pasakytum ką nors apie liūdną tėvo žuvimą,

Gal tu savom akim regėjai, o gal iš klajūno

325 Kokio tau teko girdėt. Nelaimei pagimdė jį močia.

Prašom tik nesivaržyt ir nešvelnint, manęs pagailėjus,

Bet pasakyt atvirai, kaip viską regėjai iš tikro.

Prašom sakyt, jei mano tėvas, garbus Odisėjas,

Užtarė žodžiais kada ar darbą tau gerą padarė

330 Trojos šaly, kai jūs kentėjote vargą, achajai.

Tai atsiminki dabar ir man pasakyki teisybę.“

Jam, atsidusęs giliai, Menelajas šviesplaukis atsakė:

„Nepatikėsi žmogus, kad lovoje vyro galiūno

Nori nykštukai gulėt, ištižę ir gėdą praradę.

335 Lygiai kaip elnė miške, jei, liūto guolį užėjus,

Ten atsivestų vaikus ir, juos suguldžius, išeitų

Kalno pašlaitėn skardžion arba į pievą žolėtą

Pasiganyti, o liūtas tuo tarpu sugrįžtų į guolį –

Motinai tuoj ir vaikams padarytų galą prišokęs, –

340 Taip tad ir jiems padarys Odisėjas galą pargrįžęs.

Tėve mūs Dzeuse Kronide, Atėne, šviesus Apolonai,

Duokit jam grįžti tokiam, koks buvo Lesbe gražmūriam,

Kai galynėjos su Filomeleidu ir bloškė jį stvėręs

Žemėn taip smarkiai, jog nė atsidžiaugt negalėjo achajai, –

345 Lai susitinka tik toks su jaunikiais visais Odisėjas –

Trumpos jų dienos bebus, ir ašarom baigsis vestuvės.

Visa, ko klausi mane ir maldauji – aš negudravęs

Tau pasakysiu teisingai, meluot nenorėdamas nieko,

Kaip man pasakė kadai tiesakalbis senis jūrinis.

350 Nieko neslėpsiu aš tau ir žodžių jo nekraipysiu.

Norinčio grįžti manęs dievai iš Egipto neleido,

Laikė už tai, kad jiems nebuvau hekatombių sudėjęs:

Baisiai nenori dievai, kad pažadus žmonės pamirštų.

Kyšo salelė maža didžiabangių marių platybėj

355 Priešais Egipto krantus, Faru ją žmonės vadina,

Tiek atitolus nuo kranto, kiek laivas gaubtasis per dieną

Gali nuplaukt, kai vėjas stiprus jį varo į priekį.

Įrengtas uostas saloj, iš kurio laivai lygiašoniai

Leidžiasi plaukt į marias, gėrimui vandens pasiėmę.

360 Dukart po dešimt dienų dievai mane ten turėjo,

Vėjui neleidę pakilt, kurs, pūsdamas tiesiai į jūrą,

Būtų mums nešęs laivus per plačią keterą marių.

Baigėsi maistas, ir ūpas visiems jau būtų nukritęs,

Jeigu su pagaila rankos nebūtų ištiesusi deivė –

365 Toji duktė galingo Protėjo, senio jūrinio,

Eidotėja, kuriai širdis be galo sugrudo,

Klaidžiojant vieną toli nuo vyrų, mane susitikus.

Tie, pakraščiais salos klajodami, tuosyk žvejojo

Su meškerėm riestom, nes pilvą graužė jiems alkis.

370 Deivė priėjo artyn ir, mane prakalbinus, tarė:

„Kas tu, ar mažas esi, pakeleivi, ar bukaprotis,

Ar gal tyčia gaišti, ir skurdas tau vien malonumas,

Kad taip ilgai čia sėdi saloj, lyg tu negalėtum

Rasti kokios išeities ir vyrams dienų negaišinti?“

375 Taip ji man tarė, o aš atsakydamas šitaip kalbėjau:

„Aš pasakysiu tau tiesą, vis tiek, kas būtum, dievaite:

Priverstas vietoj turiu čia sėdėti, turbūt nusidėjau

Kuo nemirtingiems dievams, plačių padangių valdovams.

Man pasakyki todėl, dievai juk žinote viską:

380 Kas iš dievų čia laiko mane ir kelio neduoda,

Grįžti neleidžia namo per vandenis marių žuvingų?“

Taip aš kalbėjau, o ji man, deivė, atsakė ir tarė:

„Aš pasakysiu dabar tau visą teisybę, keleivi.

Čia mat gyvena seniai tiesakalbis senis jūrinis,

385 Nemirtingasis Protėjas mūs Egiptietis, kurs žino

Marių gelmes visas, kaip tarnas klusnus Poseidono.

Sako, man tėvas jisai, aš esanti tikras jo vaikas.

Jeigu tu jį pasigauti pritykojęs kur sugebėtum,

Tai pasakytų jis tau kelionės tolumą ir kelią,

390 Kaip jums sugrįžti namo per vandenis marių žuvingų.

Jis pasakys, dievų giminaiti, tau, jeigu norėsi,

Visa, kas tavo namuos atsitiko, bloga ir gera,

Kai išėjai į šią vargingą ir ilgą kelionę.“

Taip ji man tarė, o aš atsakydamas šitaip kalbėjau:

395 „Taigi patarki pati, kaip dievišką senį apgauti,

Kad jis nebėgtų, mane pastebėjęs ir viską supratęs.

Dievą sunku nugalėti mirtingam žmogui šios žemės.“

Taip aš kalbėjau, o ji man, deivė, atsakė ir tarė:

„Aš pasakysiu dabar tau visą teisybę, keleivi.

400 Kai tiktai saulė dangum atrieda į vidurį patį,

Kelias iš marių tuojau tiesakalbis senis jūrinis,

Dengiasi juoda vilnim, Zefyro jūroj pašiaušta,

Ir po uolom, vandens paskalautom, gula išėjęs.

Sugula ruoniai aplink, banda irklakojė gražiosios

405 Deivės jūrinės visa, iš marių pilkųjų atplaukus.

Jūros gelmių aitriuoju kvapu jie dvokia iš tolo.

Ten aš tave nuvesiu rytoj, vos aušrai prašvitus,

Ir paguldysiu tarp jų, o tu pasiimki iš vyrų

Tris su savim, kurie laivuos tvirtasuoliuos drąsiausi.

410 Tau pasakysiu visas pražūtingas senio gudrybes.

Ruonius pirmiausia skaičiuos, arti prie kiekvieno priėjęs,

O kai ant pirštų visus suskaičiuos ir gerai įsitėmys,

Pats atsiguls vidury, kaip piemuo tarp savo avelių.

Kai pastebėsite jūs, kad senis kietai jau užmigo,

415 Kiek tik turėsit drąsos ir jėgų, visas jas sukaupę,

Pulkite jį ir laikykit, nors jis ištrūkti norėtų.

Jis pasiversti mėgins jums viskuo, kas žemėje gyva

Ir kas rėplioja po ją, ugnim, net ir vandeniu šaltu.

Jūs tik jį spauskit tvirčiau ir kojos nekelkit iš vietos.

420 O kai žmogaus balsu pradės pagaliau jis kalbėti,

Tuo atsivertęs, kuo jį prieš miegą būsite matę –

Liaukitės tuosyk laikyt ir senį paleiskit į laisvę.

Jis pasakys tuomet, koks dievas, piktas ant jūsų,

Grįžti neleidžia namo per vandenis marių žuvingų.“

425 Šitai pasakiusi, deivė į jūrų bangas pasinėrė.

O aš prie savo laivų, stovėjusių marių pakrantėj,

Linksmas ėjau, bet smarkiai širdis iš nerimo plakė.

Taip aš prie laivo grįžau į pakraštį šniokščiančių marių,

Sėdome vakarieniaut, ir naktis nemarioji atėjo,

430 Sugulėm tuosyk visi ant jūros kranto uoloto.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Aš atsikėlęs ėjau plačiųjų marių pakrante

Ir nuoširdžiai maldavau dievus, kartu dar vedžiausi

Trejetą savo draugų, kurių gerumu pasiklioviau.

435 Deivė paniro tuomet į gelmenis marių plačiųjų,

Greitai atplukdė iš ten mums ruonių keturias odas,

Nuluptas dar neseniai: ji vylių tėvui sumanė.

Keturis tuosyk guolius smėly drėgnokam išrausus,

Ji atsisėdo ir laukė; kai mes atėjom prie josios,

440 Liepė visiems atsigult ir oda užklojo kiekvieną.

Bet pasala mums buvo baisi, nes nosį be galo

Erzino smarvė tų ruonių, gerai įsiganiusių jūroj.

Kam gi čia būtų smagu su marių pabaisom gulėti?

Deivė išgelbėjo mus, sumaniusi atgavą gerą:

445 Atnešė ji kiekvienam ambrozijos, kvepiančios smarkiai,

Ir padėliojo po nosim, kad permuštų ruonių dvokimą.

Taip neramiom širdim mes rytmetį visą gulėjom.

Atplaukė ruoniai iš marių pulku ir vienas prie kito

Sugulė, kaip visados, ant jūros kranto smėlėto.

450 Senis, dienos vidury iš marių išniręs, pamatė

Ruonius riebiuosius, visus suskaičiavo, apėjęs aplinkui.

Ruoniais palaikė ir mus, į skaičių įtraukdamas pirmus;

Niekur klastos neįtaręs, ir pats išsitiesė žemėj.

Mes šaukdami tuoj puolėm prie jo ir stvėrėme rankom.

455 Senis tačiau neužmiršo klastingų savo gudrybių.

Jis kaip matai pavirto liūtu su karčiais gauruotais,

Slibinu tapo baisiu, leopardu ir šernu didžiausiu,

Vandeniu ėmė sruvent ir stiebės medžiu į padangę.

Mes jį laikėm tvirtai, nesitraukėm ir drąsinom širdis.

460 Kai pagaliau įgriso naujų gudrybių ieškoti,

Senis žmogaus balsu prakalbėjo ir tarė man šitaip:

„Kas iš dievų, Atrėjo sūnau, patarimą tau davė

Griebtis klastos, kad įveiktum mane? Sakyki, ko reikia?“

Taip jis man sakė, o aš atsakydamas šitaip kalbėjau:

465 „Pats tu, seneli, žinai, kodėl išsisukti dar nori?

Štai jau seniai čia sėdžiu saloj, negalėdamas niekaip

Rasti sau išeities, ir graužiu be reikalo širdį.

Taigi tu man pasakyk – dievai juk žinote viską, –

Kas iš dievų čia laiko mane ir kelio neduoda,

470 Grįžti neleidžia namo per vandenis marių žuvingų?“

Taip aš kalbėjau, o jis atsakydamas šitaip prabilo:

„Dzeusui turėjai sudėt ir kitiems dievams nemirtingiems

Atnašą gausią tuomet, kai leidais į kelią, kad teiktųs

Duoti jie tau per jūras juodąsias pargrįžt į gimtinę.

475 Tau nežadėta lemties artimuosius išvysti ir savo

Aukštastogius namus mielojoje tėviškės žemėj,

Kol prie Egipto tėkmės, iš Dzeuso gavusios pradžią,

Tu nenuplauksi ir nesudėsi šventų hekatombių

Nemirtingiesiems dievams, aukštų padangių valdovams.

480 Tuosyk dievai tau duos jau kelią, kurio tu geidauji.“

Taip jis pasakė. O man širdis sustingo krūtinėj:

Vėlei man liepia keliaut atgal per jūrą miglotą,

Žiotis Egipto pasiekt. Ilga, varginga kelionė.

Betgi aš jam atsakiau, prabildamas šitokiais žodžiais:

485 „Viską, seneli, aš taip, kaip tu čia kalbėjai, darysiu,

Tik pasakyki pirmiau ir aiškiai man viską išdėstyk:

Ar jau visi sveiki su laivais sugrįžo achajai,

Likę dar Trojoj, kai mes su Nestoru kelią pradėjom?

Gal ką greitajam laive mirtis nelaiminga ištiko

490 Ar gal ant rankų mielų, pabaigus karo nelaimes?“

Taip aš kalbėjau, o jis atsakydamas šitaip prabilo:

„Kam tu, Atridai, viso to klausi? Nėr reikalo jokio

Tau tai žinoti ir galvą man suosti. Sakau, negalėsi

Ašarų greit sulaikyt, kai visą teisybę išgirsi.

495 Daugelis jų jau žuvo seniai, bet daug ir išliko.

Vienu tik du žymieji vadai variarūbių achajų

Žuvo, namo grįždami, o mūšių tu pats gi dalyvis.

Vieną dar gyvą lig šiol tebelaiko jūroj plačiojoj.

Tuotarp Ajantas su savo laivais ilgairkliais paskendo.

500 Plaukusį jį iš pradžių pro Girų uolas pavojingas

Pravedė pats Poseidonas ir nedavė jūroje žūti.

Būtų išvengęs mirties, nors nekenčiamas baisiai Atėnės,

Jeigu nebūtų per daug pasigyręs ir žodžio prametęs:

Drąsiai prieš valią dievų jis plaukiąs per gelmenis marių.

505 Ir Poseidonas tuomet, žodžius pagyrūno išgirdęs,

Trišakį savo piktai į rankas galingas pastvėrė,

Trenkė juo į Girų uolas ir perskėlė jąsias.

Kalnas paliko stovėt, o skeveldros nugriuvo į jūrą,

Kur neseniai sėdėjo ir taip didžiavos Ajantas.

510 Greit jį pagavo banga ir nunešė jūron beribėn.

Taip jis ir žuvo liūdnai, sūrių vandenų prisigėręs.

Brolis tavasis išvengė mirties ir paspruko laimingai

Su pūstašoniais laivais, jį išgelbėjo Hera valdovė.

Dar jis turėjo praplaukti Malėjos kyšulį aukštą,

515 Bet, kai prie jo prisiyrė, pašėlusi audra pakilo

Ir, jį pastvėrus, nugrūdo per šniokščiančią jūrą žuvingą

Žemės pačian pakraštin, kur seniau gyveno Tiestas,

O tuo metu viešpatavo Tiesto sūnus jau, Egistas.

Bet ir iš ten pavyko jam grįžti be didelio vargo:

520 Pakreipė vėją dievai, ir namus jis pasiekė laimingai.

Kupina džiaugsmo širdim išlipo į tėviškės krantą,

Gimtąją žemę bučiavo apglėbęs ir laistė ją gausiai

Ašarom savo karštom iš laimės, kad vėl ją išvydo.

Jį iš žvalgyklos aukštos pastebėjo žvalgas, kurs buvo

525 Ten pastatytas klastūno Egisto už algą sulygtą –

Dvejetą talentų aukso. Metai praslinko besergstint,

Kolei Atridas sugrįš: audringo jo narso bijojo.

Žvalgas atbėgo žinios pasakyti rikiuotojui vyrų.

Būdą klastingą seniai sugalvojęs jau buvo Egistas:

530 Dvidešimt vyrų tvirtų, mieste paieškojęs, pririnko

Ir, juos paslėpęs namuos, įsakė vaišes paruošti,

Pats išvažiavo pakviest Agamemnono, vyrų valdovo,

Porą žirgų pasikinkęs ir baisų darbą sumanęs.

Taip parsivežęs, mirties nenujaučiantį užmušė svečią

535 Vaišių metu, kaip kitas kad užmuša jautį prie ėdžių.

Lygiai Atrido žmonių neliko gyvo nė vieno,

Lygiai Egisto; visi jie rūmuose galvas paguldė.“

Taip jis pasakė, ir man širdis sustingo krūtinėj.

Graudžiai pravirkau, sukniubęs ant smėlio, ir nebenorėjo

540 Mano širdis gyvent ir saulės žibintą regėti.

Kai aš, raitydamos taip, pasotinau ašarom sielą,

Tuosyk prabilo vėl tiesakalbis senis jūrinis:

„Veltui, Atrėjo sūnau, tu galuosies šitaip be saiko.

Ašaros nieko jau nepagelbės. Geriau pažiūrėki,

545 Kaip tau grįžti greičiau į mielą tėviškės žemę.

Gal dar žudiką gyvą užspėsi, o gal jį Orestas

Bus jau suspėjęs užmušti, tuomet jam kapą supilsi.“

Taip jis pasakė. Širdis atitoko krūtinėj, ir noras

Vėl atsirado gyvent, nors sielvartas slėgė be galo.

550 Senį prakalbinau vėl, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„Šiuos aš visus žinau. Tu man pasakyki, kas trečias

Vyras tas gyvas, lig šiol tebelaikomas jūroj plačiojoj?

Gal bus jau miręs? Aš noriu išgirsti, nors baisiai man liūdna.“

Taip aš kalbėjau, o jis atsakydamas šitaip prabilo:

555 „Tas tai Laerto sūnus, gyvenęs Itakėj nuo seno.

Aš jį regėjau saloj, gailingas ašaras liejant,

Rūmuose nimfos Kalipsės, kuri jį laiko per jėgą,

Ir jis negali niekaip į gimtąjį kraštą sugrįžti,

Nes ilgairklių laivų neturi, nei vyro nė vieno,

560 Kurs jį lydėtų kelionėj per marių keterą plačią.

Tau, Menelajau, dievų užaugintas, nėra pažadėta,

Lemčiai paklusus, numirt žirgais pagarsėjusiam Arge.

Tau nemirtingi dievai leis eiti į kraštą pasaulio,

Į Elisiejaus laukus, kur gyven Radamantas šviesplaukis,

565 Ten, kur bėga lengvai gyvenimas žmogui mirtingam,

Kur nei audrų nėra, nei lietų, nei žiemų didžiaspeigių, –

Ten Okeanas siunčia malonų Zefyro vėjelį,

Kad jis papūstų gaiviau ir duotų žmonėms atsigauti:

Juk tu Eleną turi ir žentas esi Kronionui.“

570 Šitai pasakęs, į marių bangas pasinėrė jūrinis,

O aš ėjau prie laivų, kur buvo vyrai mūsiškiai,

Lygūs dievams, ir mano širdis iš nerimo plakė.

O kai prie laivo grįžau į pakraštį šniokščiančių marių,

Sėdome vakarieniaut, ir naktis nemarioji atėjo,

575 Sugulėm tuosyk visi ant jūros kranto uoloto.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Nieko nelaukę, laivus į dievišką jūrą nustūmėm,

Stiebus pastatėm juose ir bures atlapojom plačiausiai.

Tuosyk sulipom visi ir, eilėm susėdę prie irklų,

580 Vandenis marių pilkų pradėjom jaisiais kapoti.

Vėl atvariau laivus prie Egipto upės, iš Dzeuso

Gavusios pradžią, ir ten sudėjau šventas hekatombes.

O kai aš taip numaldžiau dievų amžinųjų rūstybę,

Pilkapį broliui supyliau, kad skelbtų jo garbę per amžius.

585 Viską pabaigęs, grįžau, ir dievai man davė patogų

Vėją ir parnešė greit į mielą tėviškės žemę.

Tu neskubėk dabar ir mano namuos paviešėki,

Kol patekės vienuolikė diena arba ir dvylikė.

Tuosyk išleisiu tave, puikių dovanų nešykštėjęs.

590 Duosiu tris žirgus ir dailų vežimą, be to, dar pridėsiu

Grąžų ąsotį, idant, iš jo dievų nemirtingų

Garbei nuliejęs, mane visados geru paminėtum.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Prašom, Atrėjo sūnau, manęs čia ilgai nelaikyti.

595 Aš tai ir kiaurus metus mielai pas tave praviešėčiau,

Nepasigesčiau namų nei gimdytojų, čia atsisėdęs:

Man juk didžiai malonu apsakymų tavo klausytis,

Kai tu kalbi, bet mano draugai nerimauja tikriausiai

Pile šventajam, ir taip užtrukau jau laiko nemaža.

600 Jei dovanų žadi – tebūnie kokia brangenybė.

Nesivarysiu žirgų į Itakę, juos sau pasiliki:

Bus kuo puikauti – esi tu plačių lygumų šeimininkas.

Auga čia tau dobilai žali ir kvapios viksvuolės,

Dera kviečiai ir pūrai, ir miežiai balti plačiavarpiai.

605 Mūsų Itakėj nėra lygumų nei pievų plačiųjų –

Kraštas ožkų, tačiau už žirgų ganyklas malonesnis.

Kur tau kas žirgus augins saloje, kur pievų ten rasi,

Siekiančių marių krantus, o Itakė – mažiausiai tam dera.“

Taip jis kalbėjo. Šypsojos narsus kovoje Menelajas,

610 Meiliai paglostė ranka, vardu pavadino ir tarė:

„Tu iš aukštos giminės, vaikeli, kalba tai parodo.

Dovaną tau pamainysiu mielai, čia vargo nėr jokio,

Lobių visokių nemaž rūsiuose man guli sukrauta.

Duosiu, kas būtų gražu ir vertę turėtų nemenką.

615 Duosiu kraterą, gražiai padarytą: vidus jo ir šonai

Gryno sidabro, o pakraštėliai pagražinti auksu.

Pačio Hefaisto tai darbas. Jį dovanojo Fedimas

Man, sidoniečių karalius, kai jo pastogėj viešėjau,

Grįždamas tuosyk namo, o šiandien tau dovanosiu.“

620 Taip jie sėdėjo ilgai ir dailiai visi šnekučiavo.

Tuotarp vestuvių svečiai į karaliaus rūmus vis ėjo,

Pulką privarė avių ir prinešė vyno puikiausio.

Ir gražiakuodės jų žmonos visos atėjo su duona.

Taip čia plušėjo namuos ir taisėsi didelei puotai.

625 Prie Odisėjo namų susirinkę jaunikiai tuo tarpu

Mėčiojo diską smagiai ir svaidė ietį didžiulę

Dailiai grįstoj aikštėj, kaip visad, įžūlūs be galo.

Tik Antinojas sėdėjo ir Eurimachas gražuolis,

Tiedu jaunikių vadai, nes buvo visų pranašiausi.

630 Greitai priėjo prie jų Fronijo sūnus Noemonas,

Kreipėsi į Antinoją ir jį paklausė, sakydams:

„Gal, Antinojau, kas žinot, ar niekas negalit nujausti,

Ar Telemachas jau greitai sugrįš iš Pilo smėlėto?

Ten jis manuoju laivu iškeliavo, jo šiandien man reikia,

635 Vyksiu aš į plačialaukę Elidę, ten mano kumelių

Dvylika ganos jaunų ir darbui gerų asilėnų,

Nevažinėtų, o metas jau juos imt pratint prie jungo.“

Taip jis kalbėjo, o tiedu nustebo, nes jiems neatrodė,

Kad Telemachas Nelėjo Pilan išvyko, jie manė –

640 Gal jis lauke prie avių, o gal pas kiauliaganį seną.

Jam Antinojas, Eupeito sūnus, atsakydamas tarė:

„Tu man teisybę sakyk, kada jis išvyko ir kas jį

Ten palydėjo – Itakės vyrai ar jojo namiegai,

Ar pasamdyti kokie, jei taip atsitikti galėjo?

645 Visą tu man pasakyki teisybę, idant žinočiau,

Ar jis be tavo leidimo pasiėmė juodąjį laivą,

Ar tu jam pats davei, kai prašymai jo įkyrėjo.“

Jam Noemonas, Fronijo sūnus, atsakydamas tarė:

„Pats aš geruoju daviau. O ką gi kitas darytų,

650 Jeigu jį toks žmogus su rūpesčiu tokiu krūtinėj

Imtų maldaut? Sunku kiekvienam atsakyti juk būtų.

O palydėjo jį vyrai, labiau už visus pagarsėję

Mūsų mieste, pirmasis, mačiau, įsėdo į laivą

Mentoras arba gal dievas, Mentoru tik apsimetęs.

655 Baisiai stebiuosi dėl to: aš Mentorą šviesų regėjau

Vakar iš ryto čionai ir kai Pilan sėdo į laivą.“

Taip pakalbėjęs, namo Noemonas pas tėvą sugrįžo.

Tiedviem nutirpo abiem krūtinėse vyriškos širdys.

Liepė jaunikiams susėst, šalin atidėjus varžybas.

660 Ir Antinojas, Eupeito sūnus, prabilo į juosius,

Perimtas pykčio, širdis jo visa apsiliejo iš karto

Juoda tulžim, o akys kaitriom sužėravo žarijom:

„Oi oi oi! Girdit? Koksai įžūlumas baisus Telemacho!

Leistis kelionėn man drįsk, nors ją mes buvom užgynę!

665 Vyrų valios neklauso ir vaikis pats iškeliauja,

Ir palydovų gerų prisirinkęs, ir laivą sau gavęs!

Aišku gi, tai ateity neišeis į gera, ir Dzeusas

Jį tepražudo pirmiau, nei mes susilauksim nelaimės!

Duokit todėl man laivą greičiau ir dvidešimt vyrų,

670 Noriu aš jo patykot, kai plauks, ir kelią pastosiu

Sąsiaury jam tarp Itakės ir Samo krantų aukštauolių,

Kad pasibaigtų liūdnai ta kelionė ieškotojui tėvo.“

Taip jis pasakė. Anie tuoj sutiko ir pritarė garsiai

Ir pasikėlę pulku į namus Odisėjo suvirto.

675 Keletas mirksnių – ir Penelopė jau sužinojo

Visa, ką baudės daryt ir ką kalbėjo jaunikiai.

Pranešė jai šauklys Medontas, kurs viską girdėjo, –

Buvo už kiemo tvoros, kai jie ties priebučiu tarės.

Bėgo skubiai pasakyti žinios Penelopei į rūmus.

680 O Penelopė pamatė jį, žengiant per slenkstį, ir tarė:

„Kurgi nūn siunčia tave, mielasis, garbūs jaunikiai?

Gal pasakyti šviesaus Odisėjo stropiosioms tarnaitėms,

Darbus kad mestų šalin ir vėl jiems pokylį rengtų?

Kadgi jie liautųs galop čia grūstis su savo piršlybom,

685 Ir kad šis pokylis jiems paskutinis jau būtų iš viso!

Renkatės baisiai dažnai ir vis gėrybes eikvojat

Jūs Telemacho protingo. Matyt, negirdėjote niekad,

Dar būdami vaikai, iš savo gimdytojų lūpų,

Koks malonus Odisėjas tėvams jūs buvo anuomet.

690 Niekam nedarė skriaudos ir žodžio neištarė pikto

Žmogui savam, nors toks papratimas šviesiųjų karalių –

Baisiai jie rūstūs vienam, o kitą myli be saiko.

Bet Odisėjas nėra su žmogum nedorai pasielgęs.

Jūsų tuo tarpu širdis ir darbai, iš josios pareiną,

695 Baisūs atrodo, ir nėr dėkingumo už gera, kur gavot.“

Jai atsakydamas, tarė šauklys išmintingas Medontas:

„Kadgi tai būtų visa jau mūsų nelaimė, valdove!

Kitą, didesnį nei šis, ir žymiai baisesnį dalyką

Šiandien sumanė jaunikiai, kad jiems Kronionas neleistų!

700 Baudžiasi jie Telemachą aštriuoju variu nužudyti,

Grįžtantį sveiką namo. Iškeliavo tėvo ieškoti

Jis į smėlėtąjį Pilą ir į Lakedemoną šventą.“

Taip jis pasakė. Širdis sudrebėjo, ir keliai palinko

Tuoj Penelopei, gerklėj užsikirto jai žodis, o akys

705 Ašarų pilnos pritvino, ir balsas krūtinėj sustingo.

Kai atitoko, negreit ji prabilo ir tarė Medontui:

„Ko gi važiavo sūnus? Jam reikalo jokio nebuvo

Sėsti į greitąjį laivą, kuris, išplaukęs į jūrą,

Žirgu pavirsta žmonėms, beskrosdamas marių platybes.

710 Ar tik dėl to, kad jo vardo pasauly neliktų nė ženklo?“

Jai atsakydamas, tarė šauklys išmintingas Medontas:

„Aš nežinau, ar dievas jį koks į šventąjį Pilą

Plaukt pastūmėjo, ar širdžiai paties užėjo toks noras

Pasiteirauti, ar grįš jo tėvas, ar bus jau pražuvęs.“

715 Taip jai atsakęs, Medontas ramiausiai grįžo į vidų.

Moterį veriantis skausmas suspaudė, ir ji nevaliojo

Net ligi krėslo nueiti, kurių daugybė jų rūmuos,

Kniubo bejėgė ant slenksčio gražiai įtaisytosios menės

Ir graudulingai prarūdo. Prie jos atskubėjo tarnaitės

720 Visos, kiek buvo namuos, ir verkė jaunos ir senos.

Joms susirinkus tenai, Penelopė kukčiodama tarė:

„Moterys mielos! Kančių Olimpietis daugiau man paskyrė,

Kaip kad visoms kitoms, su kuriom aš augau anuomet.

Vyras prapuolė pirmiau, narsus ir galingas kaip liūtas,

725 Išmonėm savo visokiom plačiai pagarsėjęs danajuos,

Taipgi ir šlove, kuri per Heladę nuskriejo ir Argą.

O štai dabar viesulai ir mylimą sūnų pagavo

Man be šlovės iš namų. Kai rengės keliaut, negirdėjau.

Jums gi, nedoros, galvon neatėjo nė vienai ištraukti

730 Tuosyk iš guolio mane, nors visos puikiai žinojot,

Jog Telemachas juoduoju laivu į kelionę išvyksta.

Jeigu aš būčiau išgirdus, jog taisosi jis iškeliauti,

Būtų sėdėjęs namie, nors buvo sparnus jau pakėlęs,

Arba palikęs mane, atgulusią rūmuos negyvą!

735 Eikit dabar ir tuoj pavadinkit į rūmus Doliją,

Senąjį tarną, kurį, kai tekėjau, davė man tėvas

Vaismedžių sodui plačiam prižiūrėti, – tegu pas Laertą

Greitai nueina ir jam, prie šalies atsisėdęs, pasako.

Rasi, jo protas suras dar išeitį kokią mums šiandien,

740 Gal sugraudins atėjęs visus, kurie pasiryžo

Giminę šiandien ir jo, ir šviesaus Odisėjo sunaikint.“

Jai atsakydama, auklė sena Euriklėja prabilo:

„Miela marčiute! Variu beširdžiu tu mane sukapoki

Ar, jei galėsi, atleisk – nuo tavęs nebeslėpsiu aš nieko.

745 Viską žinojau gerai ir paruošiau jam, ko reikėjo,

Duoną ir saldųjį midų, o jis gi mane prisaikdino,

Kad nesakyčiau aš tau anksčiau kaip dvyliktą dieną

Ar kai pati pasigesi ir apie kelionę išgirsi,

Idant veido gražaus raudodama sau negadintum.

750 Tu išsimaudyk geriau ir, drabužiais švariais apsirengus,

Eiki į menę viršuj su savo mergom ir tarnaitėm

Ir pasimelski Dzeuso egidvaldžio dukrai Atėnei,

Kad nuo mirties ji teiktųsi tau išgelbėti sūnų.

Tėvo suvargusio tu nebevargink. Man neatrodo,

755 Kad laimingiesiems dievams Arkeisijo gentys taip baisiai

Būtų nekenčiamos visos, kas nors dar turi gyventi

Rūmuos aukštuos ir valdyti laukus, plačius ir derlingus.“

Šitaip ji raudą numaldė ir ašaras vargšei nušluostė.

Ta išsimaudė gražiai ir, drabužiais švariais apsirengus,

760 Ėjo į menę viršuj su savo mergom ir tarnaitėm,

Nešė kraitelėje miežių maltų ir meldė Atėnę:

„Mano maldą išgirsk, dukterie egidvaldžio Dzeuso,

Tu, Atritone! Ar sykį namuos Odisėjas daugmintis

Degino tau ir avių, ir jaučių kulšis riebiausias?

765 Tai atsiminki dabar ir mylimą sūnų išgelbėk,

Apgindama nuo klastos piktų palaidūnų jaunikių.“

Šitai ištarus, pravirko. Jos maldą deivė išgirdo.

Tuotarp jaunikiai sau ūžė šešėlių pritemdytuos rūmuos.

Vienas iš jų, pačių įžūliųjų, mikčiodamas šaukė:

770 „Daugiajaunikė gražioji valdovė rengias vestuvėms

Ir dar nežino lig šiol, kad lemta žūti jos sūnui.“

Šitaip kalbėdamas, jis nežinojo, kuo užmačios baigsis.

O Antinojas, jam atsakydamas, šitaip atkirto:

„Liaukitės, nevisapročiai, ir tuoj atidėkit į šalį

775 Neišmintingas kalbas, kad kas nepraneštų nuėjęs.

Kilkim iš vietų greičiau ir tyliai eikime vykdyt

Susitarimo, kuris visų jūs širdžiai patiko.“

Šitai pasakęs, parinko jis dvidešimt vyrų geriausių

Ir nuskubėjo su jais prie greitojo laivo pajūrin.

780 Laivą nuleido bemat į vandenis marių giliųjų,

Stiebą pastatė jame ir drobės bures pakabino,

Irklus tvirtais šikšniniais diržais prirakino prie dilių.

Visa kaip reikia sutvarkę, bures atlapojo baltąsias.

Vikrūs tarnai visiems jiems atnešė šarvus su ginklais.

785 Laivą nuo kranto tada jie atstūmė ir, patys sušokę,

Vakarieniavo visi ir laukė nakties atėjimo.

Menėj savojoj aukštai Penelopė protinga tuo tarpu

Krito į guolį, nei valgio, nei gėrimo jokio nelietus

Ir susikrimtus – ištrūks nuo mirties sūnus jos beydis,

790 Ar jį užmuš pasiekus ranka palaidūnų jaunikių.

Lygiai kaip liūtas, aplinkui apstotas medžiotojų vyrų,

Dreba iš baimės, nes regi, kaip riečia jį ratas klastingas, –

Taip ji drebėjo dabar, kol apėmė miegas saldusis.

Taip susigūžus užsnūdo, ir jos sąnariai atsileido.

795 O šviesiaakė deivė Atėnė sumanė ką kita:

Siuntė šešėlį jinai, visai kaip moterį gyvą,

Kaip gražiakasę Iftimę, garbingo Ikarijo dukrą,

Kur už Eumelo išėjo, gyvenančio Feruos nuo seno.

Pasiuntė ją dabar į namus šviesaus Odisėjo,

800 Kad Penelopę jinai, vaitojančią, verkiančią gailiai,

Kiek suramintų, paguostų ir ašarom plūst nebeleistų.

Jos miegaman atėjo viešnia per užrakto saitą

Ir, prie galvos atsistojus, ramiai prabilo ir tarė:

„O Penelope! Miegi susikrimtus ir skaudama širdžia?

805 Tau gi neleidžia dievai, danguos be vargo gyveną,

Verkti ir taip aimanuot: sugrįš iš kelionės laimingai

Tavo sūnus, nes jis dievų neužrūstino niekuo.“

Jai atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga,

Perimta miego saldaus, pro sapno vartus nesugrįžus:

810 „Kaipgi, sesule, dabar atėjai? Anksčiau tu mūs niekad

Neaplankei, be galo toli gyvenate šiandien.

Man tu sakai, kad liaučiaus raudot ir vyčiau į šalį

Liūdesį baisų, kuris nukamavo jau širdį ir dvasią.

Vyras prapuolė pirmiau, narsus ir galingas kaip liūtas,

815 Išmonėm savo visokiom plačiai pagarsėjęs danajuos,

Lygiai ir šlove, kuri per Heladę nuskriejo ir Argą.

Šiandien gaubtuoju laivu ir sūnus iškeliavo mielasis,

Jaunas, nematęs vargų nei žodžio netaręs vyrijoj.

Žymiai daugiau dėl jo nekaip dėl vyro man liūdna,

820 Baisiai bijau ir drebu, kad bloga kas nors nenutiktų

Jam šalyje, į kurią iškeliavo, ar jūroj plačiojoj.

Daug nedorų žmonių jo tyko, spąstus paspendę,

Nori jį, vargšą, užmušt, į tėviškės žemę begrįžtant.“

Jai atsakydamas, tarė viešnios šešėlis miglotas:

825 „Tik nenustok vilties, visai tau nėra ko bijoti.

Jo neapleis palydovė tokia, kurios padėjimo

Trokštų kiekvienas žmogus kelionėje, – tai visagalė

Deivė Paladė Atėnė. Tavęs pagailėjusi, liepė

Man ji ateiti čionai ir viską tau pasakyti.“

830 Jai atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Jeigu tu deivė esi ir deivės balsą girdėjai,

Būk maloni, pasakyk man vyro liūdną likimą:

Gyvas dar jis kur nors ir regi saulės žibintą,

Ar, jau pabaigęs vargus, į Hado kraštą išėjo?“

835 Jai atsakydamas, tarė viešnios šešėlis miglotas:

„Tau apie jį tikrai pasakyti dabar negalėsiu,

Ar jis dar gyvas, ar miręs. Tuščiai kalbėti nemoku.“

Šitai pasakius, viešnia pro rakto skylę išėjo

Ir nuplasnojo su vėju. Duktė Ikarijo šoko,

840 Staigiai iš miego pabudus. Širdis jai džiaugsmu nesitvėrė:

Sapnas toksai gražus nakties tamsumoj ją aplankė.

O tuo metu jaunikiai plačiu vandenynu jau plaukė

Ir vis galvojo, kaip pražūtį baisią parengs Telemachui.

Stypso plika, uolota sala vidur vandenyno,

845 Lygiu atstu nuo Itakės ir Samo salos aukštauolės.

Tai Asteridė maža, joj prieplaukos laivui patogios

Iš abiejų šalių. Čia tykot sustojo achajai.

V GIESMĖ

Odisėjo plaustas

Kėlės tuo tarpu Aušra iš Titono patalo minkšto,

Šviesą skubėjo atnešti dievams ir žmonėms trumpaamžiams.

Tuosyk dievai susirinko tarybon, tarp jų atsisėdo

Dzeusas perkūnvaldys, Olimpe visų galingiausias.

5 Priminė jiems Odisėjo vargus ir nelaimes Atėnė,

Sielodamos didžiai, kad jis pas nimfą gyvena.

„Tėve mūs Dzeuse ir jūs, dievai, laimingi per amžius!

O, kad nebūtų nė vienas nešiojantis skeptrą karalius

Geras, meilingas žmonėms, kad širdingai negintų teisybės,

10 O visados kad būtų rūstus ir darytų vien pikta!

Matote, kaip Odisėjo šviesaus nebeatmena niekas,

Nors karaliavo gražiai ir buvo geras kaip tėvas.

Skursta jis šiandien saloj ir baisų sielvartą kenčia

Rūmuose nimfos Kalipsės, kuri jį laiko per jėgą,

15 Niekaip negali jis, vargšas, į tėviškės žemę sugrįžti,

Nes ilgairklių laivų neturi nei vyro nė vieno,

Kurs palydėtų kelionėj per marių keterą plačią.

Nūdien jo mylimą sūnų patykoję baudžias užmušti,

Grįžtantį sveiką namo. Iškeliavo tėvo ieškoti

20 Jis mat į Pilą smėlėtą ir į Lakedemoną šventą.“

Jai debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

„Mano vaikeli, koks žodis pro tvorą dantų tau prašoko?

Argi ne tavo pačios sumanymas buvo iš karto,

Kad Odisėjas parėjęs aniems atmokėtų už viską?

25 O Telemachą lydėki ir sergėk, esi tu galinga,

Idant jis gyvas ir sveikas į tėviškės žemę sugrįžtų,

O su greituoju laivu jaunikiai atgal tegu plaukia.“

Ir, pasišaukęs Hermėją, mylimą sūnų, jam tarė:

„Tu visuomet, Hermėjau, esi žinionešis mūsų.

30 Nimfai dabar gražiakasei pranešk neatšaukiamą valią

Dėlei kantraus Odisėjo grįžimo: tegu jis sau vienas

Plaukia namo, be dievų ir žmonių mirtingų pagalbos,

Plaustu, sunertu tvirtai; dvidešimtąją dieną jis turi,

Vargdamas vargą, atvykt į Scherijos salą derlingą,

35 Į gimtinę fajakų, dievams artimų giminaičių.

Jie Odisėją sutiks pagarbiai, kaip dievą tikriausią,

Ir su laivu palydės į mielą tėviškės žemę,

Vario ir aukso dar jam, ir drabužių prikrovę lig valios,

Kiek niekados nebūtų tikrai parsivežęs iš Trojos,

40 Grįždamas be vargų ir grobio dalį paėmęs.

Jam gi žadėta lemties artimuosius išvysti ir savo

Aukštastogius namus, ir mielą tėviškės žemę.“

Taip jis kalbėjo, o Argžudis greitas paklausė be žodžio.

Greitai po kojų dailius sandalus jis sau pasirišo,

45 Jie iš ambrozijos buvo ir aukso ir nešė su vėjais

Jį per žemes bekraštes ir per vandenynus plačiausius.

Rankon pasiėmė lazdą, kuria, kai nori, užmerkia

Žmogui akis, o kitam ir užmigusiam keltis paliepia.

Ją į rankas įsitvėręs, nūn skrido Argžudis greitas

50 Ir, nuplasnojęs Pierijos link, nusileido ant jūros,

Sklęsdamas virš bangų iš lengvo, kaip sklendžia žuvėdra,

Kai įlinkimuos plačiuos plynųjų marių bekraščių

Vilgo sparnus sūriam vandeny, žvejodama žuvį, –

Toks ir Hermėjas dabar per jūrą banguojančią skrido.

55 O kai jis salą toli vidury vandenyno pasiekė,

Leidos į žemę, bangas mėlynąsias palikęs, ir ėjo

Apvaliaskliautėn olon, kurioj gražiakasė gyveno,

Nimfa, jau ilgus metus. Namie ją triūsiančią rado.

Plieskė, liepsnojo ugnis židiny, ir dvelkė maloniai

60 Degančių kedro skalų ir tujų kvapas iš tolo.

Dainą skambiu balsu dainuodama, staklėse audė

Nimfa šilkų audimą ir švaistė aukso šaudyklę.

Miškas didžiulis aplink jos olą žaliavo ir ošė,

Alksnių prižėlęs, kvapnių kiparisų ir tuopų kupliųjų.

65 Medžiuos gyveno pulkai skėstasparnių paukščių visokių:

Suopių greitų ir apuokų, ir ilgaliežuvių pajūrio

Varnų, kurios diena iš dienos darbuojas ant marių.

Prie gaubtaskliautės olos, ūgius toliausiai nutiesę,

Vynuogės vešlios kerojo, ir sviro jų kekės prisirpę.

70 Keturios versmės viena prie kitos kaip krištolas sruvo,

Liejos upeliai iš jų, į priešingą pusę kiekvienas.

Pievos žaliavo, našlaičių tirštai ir bitūnių prižėlę,

Pilnos žiedų. Atėjęs į ten, nemirtingasai dievas

Turi pamatęs nustebt ir savo širdy pasidžiaugti.

75 Taigi ir Argžudis greitas sustojo dabar ir nustebo.

O kai jau viskuo širdy jis atsigėrėjo lig sočiai,

Įžengė drąsiai olon. Į jį atsigręžusi veidu

Ir pastebėjus, pažino Kalipsė, deivė šviesioji:

Vienas kitą gerai pažįsta dievai nemirtingi,

80 Nors ir atokiai vieni nuo kitų stovėtų jų rūmai.

Bet Odisėjo, drąsaus margaminčio, viduj jis nerado.

Tas mat raudojo, pajūry sėdėdamas, kaip ir kas dieną.

Verkė graudingu balsu ir atodūsiais širdį sau guodė,

Ašarų pilnas akis į marias plynąsias įbedęs.

85 Tuotarp Kalipsė, deivė šviesioji, paklausė Hermėją,

Jį pasodinus pirmiau į gražią, blizgančią krasę:

„Ir pas mane pagaliau atėjai, auksalazdi Hermėjau,

Garbę ir man padarei! Lig šiol dar buvai vis nebuvęs!

Ko gi norėsi, sakyk. Man liepia širdis padaryti,

90 Jei sugebėsiu tiktai ir jeigu tai galimas daiktas.

Slinkis arčiau prie skobnių, tave pamylėsiu kaip svečią.“

Šitai sakydama, deivė skobnis prie svečio pastatė,

Prašė ambrozijos kąsti, raudono nektaro jam pylė.

Valgė ir gėrė gardžiai žinionešis Argžudis greitas.

95 Prisivaišinęs ir širdį valgiu palepinęs sočiai,

Kreipėsi į šeimininkę ir šitokiais žodžiais prabilo:

„Klausi tu, deive, mane, koks reikalas šiandien atvarė.

Aš atvirai pasakysiu tau viską, kaip tu reikalauji:

Dzeusas man paliepė vykti, ir aš ne savo čia noru.

100 Kas gi tau leisis patsai į kelionę per neišmatuotus

Vandenis sūrius? Arti juk nėra gyvenamų vietų,

Kur trumpaamžiai dievams šventas hekatombes aukoja.

Bet neįmanomas daiktas, kad Dzeuso egidvaldžio valiai

Priešintųs kitas koks dievas ir jos išdrįstų nevykdyt.

105 Sako, jog čia pas tave gyvenąs vyras kažkokis,

Nelaimingiausias iš tų, kurie dėl Priamo tvirtovės

Kovės devynetą metų, paskui ją išgriovė ir grįžo

Savo šalin, tačiau kažin kuo nusidėjo Atėnei,

Toji, paleidusi vėją, bangas lig padangių pakėlė.

110 Daugelis vyrų narsių tuomet nuskendo per audrą,

Vieną tik jį ligi čion atvarė vilnys ir vėjai.

Dzeusas įsako dabar, nelaukus nieko, paleisti.

Jis čia neturi, toli nuo savųjų, galvą padėti,

Jam pažadėta lemties artimuosius išvysti ir savo

115 Aukštastogius namus, ir mielą tėviškės žemę.“

Taip jis pasakė. Apstulbo Kalipsė, deivė šviesioji,

Ir, atsakydama jam, sparnuotais žodžiais prabilo:

„O jūs beširdžiai dievai! Pavydninkai patys pirmieji!

Baisiai jums gaila, jei deivė kuri sau žmogų suranda

120 Ir atvirai su juo kaip su mylimu vyru gyvena.

Kai Orioną antai Aušra rožiapirštė pamilo,

Tolei jūs jai pavydėjot, dievai, gyvenantys laimėj,

Kolei Ortigijoj ją auksasostė skaisti Artemidė,

Savo beskausmėm strėlėm užpuolusi, kartą nušovė.

125 Arba gi štai gražiakasė Demetra: kada Jasionas

Ją sužavėjo, ir jiedu pasidžiaugė meile, sugulę

Dirvoje, trissyk artoj, tuoj viską bematant suuodė

Dzeusas ir užmušė jį, paleidęs žėrintį žaibą.

Šiandien ir man pavydit, dievai, jūs vyro mirtingo.

130 Aš juk išgelbėjau jį, įsitvėrusį dugno skeveldrų,

Kai žaižaruotu žaibu jų greitąjį laivą sudaužė

Dzeusas, nusviesdamas jį į vidurį marių tamsiųjų.

Daugelis vyrų narsių tuomet nuskendo per audrą,

Ir tiktai vieną čionai atvarė vilnys ir vėjai.

135 Jį pamylėjau karštai, globojau ir nuolat kalbėjau,

Jog nemirtingas jis bus ir senatvės nejaus jis per amžius.

Jei neįmanomas daiktas, kad Dzeuso egidvaldžio valiai

Priešintųs kitas koks dievas ir jos išdrįstų nevykdyt, –

Lai sau klajos, jei Dzeusas atgal panūdo išginti

140 Jį į plynąsias marias. Bet aš negaliu išvaryti,

Nes ilgairklių laivų jis neturi nei vyro nė vieno,

Kurs jį lydėtų kelionėj per plačią keterą marių.

Aš tik galėčiau dabar jį pamokyt ir duot patarimą,

Kaip jam gyvam ir sveikam į tėviškės žemę sugrįžti.“

145 Nimfai atsakė tuomet žinionešis Argžudis greitas:

„Leisk jam keliauti tuojau, bijoki Dzeuso rūstybės,

Kad neatkeršytų tau, supykęs už nepaklusnumą.“

Šitaip pasakęs, išskrido žinionešis Argžudis greitas.

O gražiakasė nimfa, begal nusiminus, skubėjo

150 Pas Odisėją daugmintį, nes priešintis Dzeusui pabūgo.

Rado jį sėdintį vieną pajūry. Nedžiūvo jam, vargšui,

Ašaros nuo skruostų, ir tirpo dienos gražiausios,

Ilgintis savo šalies, nes nimfa jam nepatiko.

Betgi nenorom turėjo prie jos miegoti kas naktį

155 Jis plačiaskliautėj oloj, nejausdamas mylinčiai meilės.

O per dienų dienas ant akmens sėdėjo pakrantėj,

Verkė graudingu balsu ir atodūsiais širdį sau guodė,

Ašarų pilnas akis į marias plynąsias įbedęs.

Deivė šviesioji, prie jo prisiartinus, tarė maloniai:

160 „Nebeliūdėki tu, vargše, taip baisiai ir sau nebetrumpink

Amžiaus dienų: netrukus tave ketinu aš paleisti.

Tik, prisikirtęs pirmiau didžiulių sienojų, statykis

Plaustą erdvingą, viršuj sunerdamas atramas tvirtas,

Kad į miglotas marias galėtum leistis be baimės.

165 Aš tau ir duonos kelionei, vandens, ir vyno raudono –

Visko pridėsiu gana, kad turėtum kuo alkį malšinti,

Ir aptaisysiu gražiai, ir vėją siųsiu patogų,

Idant tu gyvas ir sveikas į tėviškės žemę sugrįžtum,

Jei panorės to dievai, plačiųjų padangių valdovai,

170 Galingesni už mane: jie viską sumano ir vykdo.“

Taip ji pasakė. Daug vargęs šviesus Odisėjas apstulbo

Ir, atsakydamas jai, sparnuotais žodžiais prabilo:

„Kita kažką sumanei tu, deive, tiktai ne paleisti.

Tu gi man plaustu liepi štai perplaukti marių platybę,

175 Baisią, bekraštę, kurią ir gaubtieji laivai greitairkliai

Perplaukia ne visuomet, nors Dzeuso vėjai nešėlsta.

Niekad be tavojo žodžio aš kojos nekelsiu į plaustą,

Jei nesiteiksi, deive, man priesaikos duoti didžiosios,

Jog negalvoji daugiau man nieko pikto daryti.“

180 Taip jis pasakė. Prajuko Kalipsė, deivė šviesioji,

Meiliai paglostė ranka, vardu pavadino ir tarė:

„Tu gudragalvis esi, ir tau atsargumo netrūksta,

Žodį kiekvieną sakai, pirmiau pagalvojęs kaip reikia.

Bet tegu žemė žinos, dangus platusis virš žemės,

185 Lygiai ir vandenys Stikso po žemėm – baisi ir didžiausia

Priesaika tai visagalių dievų, ir nūn tau prisiekiu –

Jog negalvoju daugiau tau nieko pikto daryti.

Bet aš kalbu ir galvoju dabar, susirūpinus baisiai,

Taip, kaip galvočiau, pati į tavo šit vietą patekus.

190 Aš numanau gerai, kas teisinga, ir mano krūtinėj

Ne geležinė širdis ir svetimą vargą atjaučia.“

Taip jam viską pasakius, šviesioji deivė jį vedė

Žingsniais skubiais, šviesus Odisėjas jai įkandin ėjo,

Kol plačiaskliautėn olon parsirado deivė ir vyras.

195 Jis atsisėdo krėslan, iš kurio neseniai tepakilęs

Buvo Hermėjas, jam deivė pridėjo valgio visokio

Valgyt ir gerti kiek nori, ką valgo žmonės mirtingi.

Ir ji pati atsisėdo prieš Odisėją garbingą.

Nimfai ambrozijos ir nektaro pastatė tarnaitės.

200 Ėmė jie rankom abudu valgius, ant skobnių išdėliotus.

O kada gėrimas jiems ir valgis padžiugino širdį,

Kalbą pradėjo tuomet šviesioji deivė Kalipsė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Taip jau tu nori namo į mieląją tėviškės žemę

205 Nieko nelaukdamas, grįžti. Keliauk laimingas ir sveikas!

Jeigu tu savo širdy žinotum vargus ir nelaimes,

Kiek tau žadėta išvargt pirmiau, nei gimtinėn sugrįši –

Liktumei čia pas mane, namus prižiūrėtum šit mūsų

Ir nemirtingas būtum, nors baisiai nori išvysti

210 Savąją žmoną, kurios tu ilgiesi naktį ir dieną.

Bet aš didžiuojuos garbe pranašesnė būti už jąją

Savo stuomens grakštumu bei ūgiu ir iš veido: negali

Juk mirtingoji žmona grožiu varžytis su deivėm.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

215 „Deive galinga! Dėl to nesirūstink: aš kuo geriausiai

Pats suprantu ir žinau, kad protinga žmona Penelopė

Savo stuomens grakštumu ir ūgiu už tave bus menkesnė:

Ji – mirtingoji, o tu – nemirtinga ir niekad nesensi.

Vis dėlto aš geidžiu ir svajoju kasdien ir kas naktį

220 Grįžti greičiausiai namo ir dienos grįžimo sulaukti.

Jeigu skandintų vėl miglotoj jūroj koks dievas –

Aš sutinku pakentėt: ištverminga širdis man krūtinėj.

Daugel vargo mačiau ir nelaimių daug iškentėjau

Jūroje ir kovose. Kas bus – ir šiandien tebūna.“

225 Taip jis kalbėjo. O saulė jau leidos, ir temti pradėjo.

Jiedu, į miegamą kampą olos gaubtaskliautės nuėję,

Džiaugėsi meile pernakt, gulėdami vienas prie kito.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Tuoj Odisėjas chitoną ir chlainą virš jo užsivilko.

230 Nimfa sidabro spalvos drabužiu pasipuošė dailiai,

Išeiginiu, plonučiu, per liemenį jį pasijuosė

Juosta, auksais išrašyta, o galvą skraiste apsigobė.

Taisėsi šiandien jinai Odisėją šviesų išleisti.

Davė jam kirvį didžiulį, patogų rankoj laikyti,

235 Kaltą iš vario, dvejais ašmenim. Alyvmedžio seno

Buvo jo kotas, tvirtai įsodintas ir dailiai tašytas.

Davė ir vedegą, plačią ir aštrią, ir kelią parodė

Jam vidurin salos, kur augo medžiai išlakūs –

Tuopos, alksniai ir eglės, viršūnėm siekiančios dangų.

240 Buvo sausuolių tarp jų, taip derančių plaustui statyti.

Vietą parodžiusi jam, kur augo medžiai didžiausi,

Grįžo namo viena šviesioji deivė Kalipsė.

Ėmėsi kirst Odisėjas, ir darbas jam sekėsi greitai.

Dvidešimt medžių nuleido, paskui, nugenėjęs kiekvieną,

245 Ėmė tašyti sijas, įtempęs tiesiai virvelę.

Atnešė grąžtą tuomet šviesioji deivė Kalipsė.

Pragręžė jis rąstus ir, vieną ant kito uždėjęs,

Rėmus sunėrė tvirtai ir sukalė medžio kuoleliais.

Kokio didumo dugną, statydamas erdvų ir talpų

250 Prekinį laivą, nubrėžia išmanantis darbą dailidė,

Tokio dydžio sau plaustą šviesus Odisėjas padarė.

Šonuos pastatė šulus pagrečiui per nedidelius tarpus,

O prie šulų drūčiausias šatras tam plaustui prisiuvo,

Stiebą iškėlė tuomet ir prie jo skersinį pritaisė.

255 Vairą padarė, be to, kad būtų kuo plaustą valdyti.

Šonus lig pat viršaus išpynė, karklų pripjovęs,

Kad neužtėkštų banga, ir sluogų prikrovė dėl svorio.

Drobės atnešus, jam davė šviesioji deivė Kalipsė

Burėms plačioms pasisiūt, ir jis pasisiuvo jas dailiai.

260 Burėms pakelt ir nuleist virves įtaisė ant stiebo.

Svertais plaustą tuomet į šventąją jūrą nuvarė.

Keturios dienos praėjo, ir viskas buvo jo baigta.

O kai išaušo penkta, išleido jį nimfa Kalipsė,

Visą išprausus gražiai ir kvepiančiais rūbais apvilkus.

265 Ožkailį deivė įdėjo, pripylusi juodojo vyno,

Kitas dar maišas didžiulis vandens jam buvo pripiltas.

Taipgi vakartį sutaisė ir valgių gardžiausių prikrovė.

Pasiuntė vėją tuomet patogų ir lengvą kelionei.

Juo apsidžiaugęs, bures šviesus Odisėjas pakėlė

270 Ir atsisėdęs tvirtai įsitvėrė rankom už vairo.

Miegas jam bėgo šalin ir blakstienų vert neskubėjo,

Žvelgiančiam į Plejades, vėluojantį leistis Bootą

Arba į Lokį, kurį dar ir Ratais kai kas pavadina.

Rieda jie vietoj vienoj, vis dairosi į Orioną

275 Ir niekados nesileidžia maudytis į Okeaną.

Deivė šviesioji Kalipsė prisakė, jūromis plaukiant,

Jų nepamest iš akių ir žiūrėt, kad liktų po kairei.

Dešimtį ir septynias dienas jis mariomis plaukė,

O aštuonioliktai auštant, išvydo kalnus miglotus

280 Žemės fajakų, kurių pakeliui jam būta arčiausių.

Tarsi koks skydas platus ji atrodė jūroj miglotoj.

Grįždamas iš etiopų, galingas žemės plakėjas

Nuo Solimų kalnų Odisėją pamatė iš tolo,

Plaukiantį mariom pro jį, širdy užsirūstino baisiai,

285 Galvą papurtė piktai ir taip sau vienas kalbėjo:

„Oi oi oi! Bus jau dievai vėl savo sprendimą atmainę

Dėl Odisėjo, kol aš etiopų žemėj viešėjau.

Jis jau prie pat fajakų šalies, kurioj pasibaigti

Skirta visiems vargams, lig šiol jį slėgusiems sunkiai.

290 Bet, aš manau, iki valios turės dar bėdų paragauti.“

Greitai pašiaušė marias, sutelkdamas debesis juodus

Tridančio mostais keliais, ir privertė kautis audringai

Vėjus iš pusių visų. Miglom storiausiom užklojo

Žemę ir jūrą plačiai: sutemo kaip rudenio naktį.

295 Šoko ir Euras, ir Notas kartu, ir Zefyras smarkusis,

Taipgi Borėjas žvarbus, bangas ridendamas aukštas.

Čia Odisėjui širdis sudrebėjo, ir keliai palinko,

Ir, atsidusęs giliai, jis narsiajai širdžiai kalbėjo:

„Ir nelaimingas gi aš! Kuo baigsis mano kelionė?

300 Baimė jau ima, jog tikrą teisybę bus sakiusi deivė,

Kad vandenyne plačiam vargų prikentėsiu be galo,

Ligi pasieksiu namus. Dabar štai pildosi viskas.

O, kaip storais debesim apniaukia platųjį dangų

Dzeusas, kaip kelia vilnis ir varo kautis audringai

305 Vėjus iš pusių visų! Pražūties neišvengsiu šiandieną.

Dukart ir triskart didesnė laimė danajų, kur krito

Trojos plačiuos laukuos už skaisčią šlovę Atridų!

O kad aš būčiau žuvęs, paklusdamas valiai likimo,

Mūšy tą sunkiąją dieną, kai ietim smailiom, variaiešmėm

310 Taikė trojėnai mane prie stingstančio kūno Pelido!

Būčiau tuomet šermenų ir šlovės susilaukęs achajuos,

Šiandien, deja, man reikės mirtim negarbinga numirti.“

Ir su tais žodžiais pakilus banga iš viršaus jį užgriuvo,

Baisiai sušniokštus, pakrypusį plaustą vietoj apsuko,

315 Žmogų nusviedė toli į jūrą, nes neišturėjęs

Vairą paleido iš rankų, per pusę perlaužė stiebą

Viesulas, smarkiai sustaugęs, kai vėjai visi susigrūmė.

Burės nuskrido kažkur, skersinis į jūrą nupuolė.

Vargšas keleivis ilgai po vandeniu plūkės be dvasios,

320 Bet nevaliojo įveikt bangos pakiliosios sunkumo:

Traukė žemyn drabužiai, gauti iš gražiosios Kalipsės.

Bet pagaliau išniro viršun ir žiaukčiojo, spjaudė

Vandenį kartų, kuris nuo galvos jam zliaukė gausingai.

Plausto tačiau nepamiršo jisai, nors baigė prigerti,

325 Tad, paskutinėm jėgom prisikasęs, ranka įsitvėrė

Ir atsisėdo į jį, iš nagų ištrūkdamas mirčiai.

Plaustą nūn vilnys didžiulės, kaip skiedrą supdamos, mėtė.

Lygiai kaip šaltas rudens Borėjas, pastvėręs gubojas,

Neša per lauką, o tos gi laikos, draugėn susikibę, –

330 Lygiai taip vėjai dabar jo plaustą per vandenis nešė:

Čia jį pažaisti Borėjui atmes pasiutėlis Notas,

Čia vėl jį Euras paduos smarkiajam Zefyrui pasvaidyt.

Jį pastebėjo Kadmo duktė, gražiakojė Inonė

Leukotėja, seniau mergaitė buvus mirtinga,

335 Šiandien jau marių gelmėj dievų šlovės susilaukus.

Jai Odisėjo pagailo, taip blaškomo ir iškamuoto,

Tad, pasivertus naru, iš bangų išnėrė į viršų

Ir, atsitūpus ant plausto paramsčių, prabilo ir tarė:

„Vargše tu, vargše! Dėl ko Poseidonas, žemės plakėjas,

340 Rūstauja taip ant tavęs ir siunčia visokias nelaimes?

Bet pražudyti tavęs negalės, nors baisiai norėtų.

Nūngi tu štai ką daryk, neišmanėlis man neatrodai:

Mesk nuo savęs rūbus ir plaustą vėjams paliki,

Lai sau jį svaido, o tu į jūrą šoki ir rankom

345 Irkis į žemę fajakų, kur tau išsigelbėt žadėta.

Kaspiną šitą štai imk ir perjuoski juo sau krūtinę,

Jis nemirtingas, galėsi mirties nebijoti nei skausmo.

O kai jau rankom tvirtai įsitversi, žemę pasiekęs,

Mesk nusijuosęs atgal į tamsią jūrą nuo kranto,

350 Kiek pagalėsi toliau, tegu man grįžta jis vienas.“

Tarusi šiuos žodžius, jam kaspiną padavė deivė,

O ji pati pasinėrė atgal į šniokščiančią jūrą,

Virtusi vėl naru, ją vilnys juodos užklojo.

Daugel išvargęs šviesus Odisėjas ėmė dvejoti,

355 Ir, atsidusęs giliai, jis narsiajai širdžiai kalbėjo:

„Ir nelaimingas gi aš! Kad kartais man pinklių nepintų

Vėl kas dievų nemirtingų, mane viliodams nuo plausto.

Aš neklausysiu lengvai, nes savo akim pastebėjau –

Žemė dar baisiai toli, kur, sako, prieglaudą rasiąs,

360 O padarysiu kitaip, tai bus geriausia, atrodo:

Kol nepaleis sijų išklibę sąsparos visos,

Tol aš sėdėsiu čionai ir vargą kantriai kentėsiu.

O kai plaustą pabaigs ardyti mušdamos bangos –

Šoksiu ir plauksiu tuomet, nelaukdamas nieko geresnio.“

365 Kol jis tai svarstė širdy ir protu negalėjo nuspręsti,

Bangą užrito ūmai Poseidonas, žemės plakėjas,

Aukštą, didžiulę, ir ta jį nutėškė jūron nuo plausto.

Lygiai kaip vėjas smarkus pelų sudžiūvusių krūvą

Neša pastvėręs, ir tie išlaksto ore po šapelį,

370 Lygiai taip sijos storiausios išlakstė. Tuomet Odisėjas,

Vieną apžergęs tvirtai, kaip raitelis žirgą ristūną,

Numetė tuoj drabužius, gražios Kalipsės duotuosius,

Kaspiną stvėrė skubiai ir perjuosė juo sau krūtinę.

Tuokart, išskėtęs rankas, stačiagalviais šoko į jūrą,

375 Plaukt pasiryžęs galop. Pamatė jį žemės plakėjas,

Galvą papurtė piktai ir taip širdy sau kalbėjo:

„Plūduriuok šitaip dabar ir vargą jūroj kentėki,

Kol prisikasi kada prie žmonių, Kroniono augintų.

Bet aš tikiuosi, jog tu nelaimių stoka nesiskųsi.“

380 Šitai pasakęs, užkirto rimbu žirgams gražiakarčiams

Ir į Egus parvažiavo, kur stovi rūmai jo garsūs.

Tuosyk jau Dzeuso duktė Atėnė kitaip sugalvojo:

Vėjų kitų kelius, nelaukusi nieko, uždarė,

Liepė visiems nustoti lakstyt ir eiti ilsėtis,

385 Vien tik Borėjui greitam vilnis ji leido varyti,

Kol prisiirs ir pasieks fajakus, pamėgusius irklą,

Ainis dievų Odisėjas, nuo mirties ir kėrių ištrūkęs.

Šitaip jį dvi naktis, dvi dienas be perstojo bangos

Mėtė ir blaškė, ne sykį mirtis akysna jam žvelgė.

390 O kai jau trečiąją dieną Aušra gražiakasė pagimdė,

Vėjas pradėjo lėtėt, tyla ir ramybė sugrįžo

Vėl į marias, ir jis netoliese žemę išvydo,

Kai apsidairė geriau, viršūnėj bangos pasistiepęs.

Kaip malonu vaikams, kad praėjo pavojus gyvybei

395 Tėvo, kuris, ligos paguldytas, sopulius kentė,

Žadą užkandęs ilgai, nes demonas sunkiai jį spaudė;

Šiandien jų džiaugsmui dievai iš negalės jį išvadavo, –

Taip Odisėjui smagu buvo žemę ir mišką regėti.

Yrės, kiek teko jėgų, kad koją iškeltų į krantą.

400 Kai atsirado nuo jo, kiek šaukiančio balsas nueina,

Ūžmas pasiekė ausis iš ten, kur jūroje uolos.

Mušė mat bangos didžiulės, pasiekę sausumą tvirtą,

Šniokšdamos baisiai iš tolo, ir viską putomis taškė.

Jokio nei uosto laivams, nei įlankos niekur nebuvo:

405 Uolos, kaip mūrai aukšti, ir plikos viršūnės stūksojo.

Vėl Odisėjui širdis sudrebėjo, ir keliai palinko,

Ir, atsidusęs giliai, jis narsiajai širdžiai kalbėjo:

„Varge! Kai Dzeusas parodė man žemę, kurią pamatyti

Nebeturėjau vilties, kai perplaukiau marių bedugnę, –

410 Niekur čia vietos nėra išlipti iš jūros pilkosios.

Stačios ir aukštos uolos pakrantėj, aplinkui vien bangos

Duždamos šniokščia, akmuo nuskalautas, kiek akys apmato –

Marių bedugnė gelmė, ir vietos niekur nerasi,

Kur atsistotum ant kojų ir nuo pražuvimo ištrūktum.

415 Jeigu čia lipsiu kur nors, kad tik netėkštų į uolą,

Griebus galinga vilnis, ir pastangos niekais nueitų.

Jeigu aš plauksiu toliau dar į priekį ir imsiu ieškoti

Įlankos marių kokios ir smėlio kranto lėkštesnio –

Baimę turiu širdy, kad manęs, aimanuojančio šitaip,

420 Vėtra pagrobus atgal nenuneštų į jūrą žuvingą,

Arba žuvies plačiažiotės baisios nepasiųstų iš jūros

Dievas koks nors, garbi Amfitritė jų laiko be skaičiaus.

Aš gi žinau, kaip žemės plakėjas manęs neapkenčia.“

Kolei jam šitokios mintys kamavo galvą ir širdį,

425 Tėškė aukštoji banga pagriebus į krantą uolotą.

Būtų jam oda nuo kūno nunirus ir kaulai suknežę,

Jeigu jo širdžiai nebūtų patarus šviesakė Atėnė.

Rankom abiem už dantytos uolos stipriai nusitvėręs,

Laikės dejuodamas tol, kol banga nuriedėjo per viršų.

430 Taip jis ištrūko iš jos. Tačiau kai ta atsimušus

Šniokštė triukšmingai atgal, toli jį numetė jūron.

Kaip ant kojyčių polipo, jėga iš urvo ištraukto,

Lieka daugybė smulkių smulkutėlių smėlio grūdelių –

Taip jo odą dabar nuo pirštų tvirtųjų nuplėšė

435 Aštriosios uolos, o jį vilnis didžiulė prarijo.

Būtų prieš valią lemties Odisėjas vargšas pražuvęs,

Jeigu jo proto nebūtų apšvietus jautakė Atėnė.

Vėlei išniręs viršun, kai banga kiek toliau nuriedėjo,

Yrės atgal ir dairės į krantą, ar kur neužtiktų

440 Įlankos marių kokios ir smėlio kranto lėkštesnio.

Taip besiirdamas, žiotis lėtai banguojančios upės

Priplaukė jis pagaliau, kur krantas buvo puikiausias:

Žemas visai, be uolų, ir niekur neužpūtė vėjas.

Dievą dabar prisiminęs, jis ėmė širdingai prašyti:

445 „O išklausyki, valdove, vis tiek, kas tu būtum, maldauju,

Nuo Poseidono rūstaus plačiam vandenyne ištrūkęs.

Nemirtingųjų dievų pagailos juk vertas kiekvienas,

Kas į juos kreipias, blaškomas audrų, kaip aš va kreipiuosi

Šiandien į tavo bangas ir puolu prie kelių pavargęs.

450 Pasigailėki, valdove, aš tavo pagalbos maldauju.“

Taip jis maldavo. Ir dievas bematant srovę sustabdė,

Upėn pro žiotis įplaukus. Tuomet jo keliai sulinko,

Rankos galingos nusviro, nes jūra pribaigė širdį,

455 Oda išbrinko visa, pro nosį ir burną jam sruvo

Jūros vanduo čiurkšlėm, ir jis be kvapo ir žado

Vargiai begyvas sukniubo: toks nuovargis apėmė visą.

Kai atitoko jis kiek, ir grįžo gyvybė į širdį,

Kaspiną deivės tuojau, atsijuosęs sau nuo krūtinės,

460 Įmetė upėn, kuri paskui į marias įsilieja.

Nunešė jį pasroviui vilnis, Inonė netrukus

Rankom pastvėrė švelniom. Tada jis išlipo iš upės

Ir, atsigulęs tarp nendrių, bučiavo penėtoją žemę,

Dūsavo, nerimo pilnas, ir narsiajai širdžiai kalbėjo:

465 „Vai kad sulaukiau aš vargšas! O ką dar teks prigyventi?

Jeigu prie upės pernakt sėdėsiu šitaip be miego,

Ryto pikta pagela ir nuo pamario einantis rūkas

Kad nepribaigtų manęs, ir taip nusilpusio jūroj.

Auštant juk vėjas žvarbus pakyla ir pučia nuo upės.

470 Jeigu įkopčiau į kalvą, kur miškas pilnas pavėsio,

Ir tenai krūmuos tankiuos atsigulčiau, bematant apimtų

Miegas saldus, jei šaltis ir nuovargis leistų užmigti.

Betgi bijau, kad nebūčiau žvėrių laimikis ir grobis.“

Taip apsisvarstęs, nusprendė jis antrąją išeitį rinktis

475 Ir nuskubėjo miškan, kuris netoliese nuo upės

Buvo matyti ant kalno. Čionai užėjo du krūmus,

Augančius vietoj vienoj – tikrų ir laukinių alyvų.

Čia neužpūsdavo niekad drėgme alsuojantys vėjai,

Ir neprašviesdavo saulė kaitri spinduliais sidabriniais,

480 Nei smarkiausias lietus nepralydavo: taip susipynę

Buvo tie krūmai abu. Įlindęs tarp jų, Odisėjas

Rankom savosiom darbščiom pasidarė guolį nesunkiai,

Platų, patogų, nes lapų krūva gulėjo didžiausia.

Pora ar trejetas vyrų juose pasislėpti galėjo

485 Žiemą nuo šalčio nakčia, kai spigina negailestingai.

Juosius pamatęs, daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo,

Gulė krūvos vidurin ir lapais storai apsiklojo.

Ir kaip žmogus nuodėgulį kiša į pelenus pilkus

Lauko gale tolimam, kur kaimynas joks negyvena,

490 Saugo sau gyvą žariją, kad skolintis jos nereikėtų, –

Taip į lapus Odisėjas įlindo. Šviesakė Atėnė

Miegą jam tuoj ant akių užleido, kad jis atsigautų

Iš nuvargimo greičiau, sudėjęs mielas blakstienas.

VI GIESMĖ

Odisėjas atvyksta pas fajakus

Taip ir užmigo tenai daug vargęs šviesus Odisėjas,

Nusikamavęs, ilgai nemiegojęs. Tuo tarpu Atėnė

Lėkė į kraštą ir miestą pamėgusių irklą fajakų.

Kitkart fajakai gyveno plačiojoj šaly Hiperėjos,

5 Buvo kaimynai kiklopų, žmonių, galingiausių pasauly.

Bet kai kiklopai juos skriaudė, turėdami jėgą didesnę,

Tai Nausitojas šviesus pakilo ir atvedė tuosyk

Scherijon tuos fajakus, toli nuo augintojų duonos.

Miestą apvedė mūrais, namų gyventi pristatė,

10 Taipgi aukštų šventovių dievams, ir laukus padalijo.

Bet jau seniai jį pakirto mirtis, jis išėjo į Hadą,

Ir Alkinojas nūn valdė, dievų išmintim pažymėtas.

Į Alkinojo namus ir atskrido šviesakė Atėnė,

Visa apsvarsčius, kaip grįžt į gimtinę tauriam Odisėjui.

15 Leidos ji tiesiai į margąją menę, ten, kur gulėjo

Aukštu ūgiu ir veido grožiu prilygstanti deivėms

To Alkinojo garbaus skaisčioji duktė Nausikajė.

Dvi jos tarnaitės, abi kaip charitės grakščios, miegojo

Kitapus durų, o šviesios durys jų užsklęstos buvo.

20 Su vėjeliu švelniu prie mergaitės guolio atskridus

Ir prie galvos atsistojus, deivė jai pratarė žodį,

Dukteria pasivaidenus garsaus jūreivio Dimanto,

Vienamete Nausikajės, kurią ta širdingai mylėjo.

Taigi nūn ja pasivertus, tarė šviesakė Atėnė:

25 „Argi jau močia tave apsileidėlę tokią pagimdė?

Tavo gražieji drabužiai visur išmėtyti guli,

O jau vestuvės arti, tuomet reikės ir tau pačiai

Kuo apsivilkt, ir duoti kitiems, kas bus palydovai.

Garsas paskui apie tai plačiai po kraštą pasklinda,

30 Esti dėl to ir tėvui smagu, ir motinai mielai.

Taigi velėti važiuokim rytoj, kai Aušra pasirodys.

Aš talkininkė galiu tau pabūti, ir dviese išskalbsim

Žlugtą greičiau, nes tavo mergautinės dienos jau baigias.

Peršasi tau seniai kilmingi ir garsūs jaunikiai

35 Tarpu fajakų visų, nes ir tavo proseniai garsūs.

Eik paprašysi tėvą garbingą, kad, rytui išaušus,

Du asilėnus jis tau pakinkytų, o tu į vežimą

Juostas sukrausi, peplus ir marškas savo margąsias.

O ir tau pačiai bus žymiai gražiau važiuotai nei pėsčiai

40 Vykti velėti į upę, kuri tolokai nuo miesto.“

Šitaip išaiškinus visa, išėjo šviesakė Atėnė

Ir į Olimpą sugrįžo, kur esančios, sako, nuo amžių

Ramios sodybos dievų. Ten vėjai neūžia, nei lietūs

Niekad nešniokščia, nei audros nešėlsta: giedra nuolatinė

45 Švyti, kai nėr debesų, ir beria spindulius saulė.

Ten laimingieji dievai sau leidžia laiką džiaugsmingai.

Ten ir šviesakė parskrido, sapne mergaitę pamokius.

Greit pasirodė Aušra auksasostė ir liepė iš guolio

Šokt Nausikajei gražrūbei. Sapnu stebėdamos, toji

50 Greit atsikėlė ir bėgo per rūmus žinios pasakyti

Tėvui mielajam ir močiai. Namie juos rado abudu.

Motina su mergomis, susėdę prie židinio visos,

Verpė kaip marių purpurą vilnas, o tėvą sutiko

Einantį jau pro duris drauge su garbingais didžiūnais

55 Vyrų tarybon, kur buvo jį kvietę kilnūs fajakai.

Ji tuoj priėjo artyn ir tarė tėvui mielajam:

„Tėve mielasis! Ar tu negalėtum man pakinkyti

Gražiatekinį aukštą vežimą, važiuosiu į upę

Rūbų gerųjų velėt, jie guli seniai sunešioti.

60 Tau ir pačiam gražu, kai, būdamas tarpu didžiūnų,

Sėdi pirmasis taryboj, drabužiais švariais apsivilkęs.

Sūnūs mielieji penki tau gimė namuos ir užaugo.

Du iš jų vedę pačias, o trys tebėra jaunikaičiai.

Mėgsta ir jie visuomet naujai mazgotais drabužiais

65 Eiti, kur šoka jauni. Aš viskuo turiu pasirūpint.“

Taip ji pasakė. Apie vestuves užsiminti drovėjos

Tėvui mielajam, o tas gi, viską supratęs, atsakė:

„Nei asilėnų aš tau negailiu, nei kitko, vaikeli.

Sėsk ir važiuoki sveika, tarnai pakinkys tau vežimą

70 Gražiatekinį ir aukštą, su kėbulu žlugtui sukrauti.“

Šitai pasakęs, tarnus pavadino, o tie, jo paklausę,

Greitai ištraukė dailias, važiuojamas mulais vežėčias,

Patepė jas ir du asilėnus atvedę pakinkė.

O mergina drabužius geruosius nešė iš menės

75 Ir į dailųjį aukštą vežimą visus juos sukrovė.

Motina jai į kraitelę pridėjo valgio visokio

Ir pavilgos apsčiai, o kailį mažo ožkiuko

Vyno pripylė, tuomet mergina įsėdo vežiman.

Motina davė dar jai auksinį indelį alyvos,

80 Kad išsimaudžius gerai įsitrintų su savo tarnaitėm.

Paėmė ji gražias vadeles ir botagą į ranką

Ir asilėnus paragino bėgti. Subildo kanopos,

Mulai patraukė ratus, veždami skalbėją ir žlugtą.

Buvo jinai ne viena: šalimais ėjo tarnaitės.

85 Kai atvažiavo skalbėjos prie pievomis plaukiančios upės,

Ten, kur skalbimui vieta patogi, kur tekantis srauniai

Minkštas, švarus vanduo įnešiotą drabužį išplauna,

Jos apsistojo tenai, asilėnus iškinkė iš ratų,

Nuvedė ir srauniosios upės pakrantėm paleido

90 Pešti saldžios žolės, o pačios tuomet iš vežimo

Drapanas nešė glėbiais ir merkė į vandenį melsvą,

Plūkė jas kojom tvirtai ir varžės, kuri bus greitesnė.

O kada baigė velėt ir žlugtą švariai išskalavo,

Viską padžiovė tuomet pajūry ant žemės, kur buvo

95 Pilna smulkių akmenaičių, skalaujamų jūros nuo seno.

Pačios po to išsimaudė ir, kūnus įtrynę alyvom,

Valgyti sėdo pietų ant upės aukštojo kranto,

Kol apdarai išdžius atokaitoj saulės giedrosios.

Pasigardžiavę valgiu, merginos ir karalaitė

100 Sviediniu žaisti pradėjo, gobtus nuo galvų nusimetę.

O Nausikajė baltrankė ir dainą tuosyk užtraukė.

Kaip auksastrėlė šaulė Artemidė, kai laksto kalnynais –

Tokio Taigeto viršūnėm aukštom arba Erimanto –

Ir atsidžiaugti negali šernais ir elniais greitaisiais;

105 O su ja nimfų būrys, dukterų egidvaldžio Dzeuso,

Žaidžia ir šoka linksmai, smagumą daro Lėtonei,

Kad jos duktė už visas per gerą galvą aukštesnė,

Taigi ją lengva atskirt ir pažint, nors visos gražuolės, –

Taip iš merginų visų karalaitę jauna išsiskyrė.

110 Atminė ji pagaliau, kad metas namo jau važiuoti,

Reik asilėnus kinkyt ir apdarus krauti gražiuosius.

O šviesiaakė deivė Atėnė sumanė ką kita:

Kad Odisėjas atbustų ir gražiaakę išvystų

Ir kad nuvestų jį ta į fajakų gyvenamą miestą.

115 Sviedinį tuo metu karalaitė metė merginai,

Toji tačiau nepagavo, ir jis nuriedėjo į upę.

Mergos sukliko staiga, šviesus Odisėjas nubudo

Ir atsisėdęs pradėjo širdy aimanuoti sau vienas:

„Vargas man vėl! Kokių čia žmonių krašte atsidūriau?

120 Gal jie atšiaurūs labai, teisybės negerbią laukiniai,

O gal malonūs svečiams ir dievą pažįsta jų širdys?

Kaip čia pasiekė mane merginų balsai malonieji,

Nimfų turbūt, kurios kalnuos aukštuosiuos gyvena,

Upių šaltiniuos tyruos ir pievose tarp žalumynų,

125 Ar skardžiabalsių žmonių gyvenimas čia netoliese?

Eisiu, patirsiu geriau ir savo akim pažiūrėsiu.“

Taip sau pasakęs, šviesus Odisėjas išlindo iš krūmų,

Iš tankumyno paties, galinga ranka nusilaužė

Šaką lapotą ir, ja prisidengęs kūno nuogumą,

130 Ėjo kaip liūtas, kalnų užaugintas, drąsa pasikliovęs,

Eina skalaujamas bango per audrą, o godžios jo akys

Žėri žarijom, jis taikos prie jaučių arba prie avelių,

Arba net briedžių laukinių, o kartais varo jį pilvas

Eiti artyn prie namų, bene gaus pasigrobti galviją, –

135 Taip Odisėjas dabar, nors būdamas nuogas, turėjo

Artintis prie gražiakasių merginų: vargas jį spyrė.

Baisiai atrodė visoms, vandenų sūrių subjaurotas.

Mergos išlakstė, kuriai kur arčiau, pasislėpti už kriaušio.

Tik Alkinojo duktė pasiliko: jai vienai Atėnė

140 Įkvėpė drąsą širdin ir išginė baimę visokią.

Tad ji stovėjo rami. Tuotarp Odisėjas dvejojo:

Ar, apkabinus kelius, maldaut gražiaakę merginą,

Ar tik iš tolo stovėt ir žodžiais meilingais prašyti,

Kad jam parodytų miestą ir duotų kokį drabužį.

145 Taip besvarstydamas, jis pasirinko būdą geresnį

Kuo atokiau stovėt ir žodžiais meilingais prašyti,

Nes, apkabinęs kelius, jis gali mergaitę užrūstint.

Meiliai prabilo todėl ir žodį jai pratarė gudrų:

„O visagale! Sakyk: tu mergaitė mirtinga ar deivė?

150 Jeigu tu deivių kuri, plačiųjų padangių valdovių,

Į Artemidę, Dzeuso Kronido galingojo dukrą,

Man panašiausia esi grakštumu ir veido grožybe.

O jei viena tu mirtingų žmonių, gyvenančių žemėj, –

Triskart laimingi tikrai ir tėvas, ir močia mieloji,

155 Triskart laimingi visi tavo broliai. Širdis jiems krūtinėj

Plaka iš džiaugsmo smarkiau, kai gali tave pamatyti

Šitokią linksmą ir grakščią, išėjusią suktis ratelio.

Betgi visus pranoks ir bus laimingiausias tas vyras,

Kurs dovanom palenks tėvus ir gaus tave žmona.

160 Tarp mirtingųjų aš niekad nesu dar tokio regėjęs

Nei vyriškio, nei moters. Net baimė ima bežiūrint.

Kartą Dele aš prie Apolono aukuro švento

Augančią palmę jaunutę mačiau tokią grakščią ir liekną.

Teko keliauti man ten su daugeliu vyrų anuomet,

165 Toji kelionė vargų ir nelaimių užtraukė nemaža.

Lygiai kaip ten nevaliojau akių atplėšti nuo palmės, –

Tokio medžio dar niekur nebuvo išugdžiusi žemė, –

Lygiai taip nūn žaviuosi tavim, bet bijau prisiartint

Ir apkabinti kelius. Man metas negeras atėjo.

170 Dukart po dešimt dienų aš praleidau šėlstančioj jūroj.

Nešė lig vakar dienos mane bangos ir vėtra galinga

Nuo pat Ogigijos kranto, kol dievas štai leido iškopti,

Idant ir čia kentėčiau vargus, nematyti dar niekur

Jų pabaigos, daugybę dievai ateity dar man žada.

175 Pasigailėki, valdove, manęs: paskendęs nelaimėj,

Pirmą tave sutinku, daugiau neregėjau nė vieno

Aš tų žmonių, kurie krašte ir pily šioj gyvena.

Miestą parodyki man, drabužį duok prisidengti,

Nors tą paklodę, kurion suvyniojus atsivežei žlugtą.

180 Tau teatmoka dievai, duodami, ko širdis pageidauja:

Vyrą padorų, namus ir gražų namuos sutarimą.

Daikto geresnio ir malonesnio pasauly nerasi

Už sutarimą, kai viena širdim gyvena abudu –

Vyras ir moteris jo, piktam pavydui jų priešų

185 Ir malonumui draugų, ir savo laimei didžiausiai.“

Jam Nausikajė baltrankė, į tai atsakydama, tarė:

„Tu neatrodai, svety, kad būtum prastas ir paikas.

Dzeusas patsai, Olimpietis, žmonėms juk dalią paskirsto,

Kaip kam panori, visiems – didžiūnams ir žemakilmiams.

190 Davė jis dalią ir tau, ir tu privalai atkentėti.

Betgi dabar, kai mūsų miestą ir šalį pasiekei,

Tau nei drabužio daugiau nebestigs, nei daikto kitokio,

Ko pakeleiviui skurdžiam ne sykį tenka maldauti.

Miestą parodysiu tau ir vardą žmonių pasakysiu.

195 Šioj pilyje ir žemėj šitoj gyvena fajakai,

O aš esu duktė garbingo, šviesaus Alkinojo,

Kurs viešpatauja fajakuos ir turi valdžią vyriausią.“

Ir atsigręžus tuojau mergoms gražiakasėms sušuko:

„Grįžkit, mergaitės, atgal! Ko lekiate, vyrą pamatę?

200 Gal pagalvojot, kad jis nedorėlis kokis ar priešas?

Negimė dar ir negims žmogus mirtingas pasauly,

Kurs atkeliautų kada į fajakų gimtąją žemę,

Karą norėdamas kelti: dievai fajakus tebesaugo.

Mes nuo pasaulio toli gyvenam, tarp šniokščiančių marių,

205 Žemės krašte, ir joks trumpaamžis pas mus neužklysta.

Bet kai šis vargšas čionai klajodamas šiandien atėjo,

Turim pagelbėti jam, nes Dzeuso globoj gi vargdieniai

Ir pakeleiviai, ir dovis, nors menkas, palenkia jo širdį,

Duokit, mergaitės, tuojau užkąsti svečiui ir gerti,

210 Upėj išmaudykit jį, kur vėjas neužpučia jokis.“

Taip ji kalbėjo, o mergos sustojo, tuojau viena kitą

Pašaukė ir Odisėją nuvedė prausti, kaip liepė

Joms Nausikajė, duktė Alkinojo, garbingo karaliaus.

Padavė jam drabužius, apsiaustą ir švarų chitoną.

215 Aukso indelį pripylė alyvos, riebios, gardžiakvapės,

Ir pavadino, kad eitų jis upėn sraunion išsimaudyt.

Bet Odisėjas šviesus gražiosioms merginoms atsakė:

„Jūs atokiau pastovėkit, mergaitės, aš noriu sūrumą

Nusimazgot nuo pečių, o paskui jau gerai įsitrinsiu

220 Visas alyvom, kurių jau seniai mano kūnas nematė.

Bet nesimaudysiu jūs akyse: drovu man ir gėda

Būti nuogam, kai tiek gražiakasių mergaičių aplinkui.“

Taip jis kalbėjo, o tos karalaitei pasakė sugrįžę.

Nusimazgojo šviesus Odisėjas, įbridęs į upę,

225 Jūros sūrumą, kuris jo pečius ir nugarą graužė,

Ir vandenų pritėkštąsias putas iš galvos išsitrinko.

Nusimazgojęs švariai ir gerai įsitrynęs alyvom,

Jis apsivilko drabužiais, jaunos merginos duotaisiais.

Dzeuso duktė Atėnė tuo tarpu jam leido atrodyt

230 Žymiai aukštesniam ir dar petingesniam, o garbanos sukrios

Driekės nuo jo galvos kaip žiedai tamsaus hiacinto.

Lygiai kaip auksakalys sidabrą apliedina auksu,

Kai jį Hefaistas patsai ir Paladė Atėnė išmoko

Amato šio gudraus, ir daro darbus dailiausius, –

235 Taip Odisėjo pečius ir galvą grožiu ji užliejo.

Vienas pajūry jisai atsisėdo, nuėjęs į šalį,

Trykšdamas jaunu grožiu. Kai jį karalaitė pamatė,

Tuoj, gražiakasėms merginoms pamojusi, tyliai pasakė:

„Nūn, baltarankės mergaitės, klausykit, ką pasakysiu.

240 Juk ne be valios dievų, Olimpo aukšto valdovų,

Vyras tasai į fajakų dievišką šalį pateko.

Man pasirodė pradžioj, kad jis koks paprastas skurdžius,

Betgi jis lygus dievams, plačiųjų padangių valdovams.

O kad man šitoks jaunikis galėtų kada atsirasti

245 Tarp čia gyvenančių vyrų, arba kad šitas čia liktų!

Duokit, mergaitės, tuojau užkąsti svečiui ir gerti.“

Taip ji kalbėjo, o tos paklausė ir darė, kas liepta,

Ir Odisėjui pastatė užkąst ir gerti atnešę.

Gėrė ir valgė dabar daug vargęs šviesus Odisėjas

250 Godžiai kaip niekad, nes valgio seniai bebuvo ragavęs.

O Nausikajė baltrankė, toliau ką daryt, sugalvojo,

Skalbinius greit sukrovė vežiman dailian ir, pakinkius

Tvirtakojus rambius asilėnus, pati jin įsėdo

Ir, Odisėją vardu pavadinus, prabilo ir tarė:

255 „Kelkis dabar, svety, į miestą važiuosim, aš noriu

Savo garbingojo tėvo namus tau parodyt, o ten tu

Pats pamatysi, kokie geraširdžiai fajakų didžiūnai.

Kaip aš sakysiu, daryk, atrodai man išmintingas.

Kolei mes trauksim laukais, žmonių dirbamaisiais nuo seno,

260 Tol su mergom kartu greta asilėnų ir ratų

Sparčiai tau eiti reikės, o aš jums rodysiu kelią.

Taip atkeliausim prie miesto, kurį apjuosia ir supa

Mūrai aukšti, abiem pakraščiais jo įlankos gražios,

Tik įvažiavimas siauras, nes kelią laivai lygiašoniai

265 Laiko užankštę: visų ten vieta sustoti atplaukus.

Ten ir didžiulė aikštė prie gražios Poseidono šventyklos

Su akmeniniais suolais, įkastais lig pusės į žemę:

Ten riestanosiams laivams gamina ir taiso padargus;

Audžia jiems drobę, veja virves ir irklus nutašo.

270 Mat ne strėlinė pilna ir kilpinis rūpi fajakams,

O tik irklai, gaubtašoniai laivai ir burės drobinės,

Jaisiais didžiuojas begal ir skrodžia jūras pilkąsias.

Aš nenorėčiau piktų paskalų, kad kas, mus sutikęs,

Nesišaipytų: žinai gi, mieste ilgliežuvių netrūksta.

275 Gali prasčiokas koksai, pažiūrėjęs į mus, pasakyti:

„Kas čia toks vyras, gražus, aukštaūgis, šalia Nausikajės

Svetimas eina? Kažin kur jį rado? Ar jos tai jaunikis?

Bus tai atklydėlis koks ir savo laivo netekęs

Tolimakraštis: arti prie mūs negyvena juk niekas.

280 O gal koks dievas, karštai maldautas ir maldą išklausęs,

Nužengė šit iš dangaus ir jos bus gyvenimą visą.

Žinomas daiktas, geriau, jei ji pasigavo sau vyrą

Svetimatautį: iš aukšto mat žiūri jinai į savuosius

Vyrus fajakų, kurių garbingiausi jai peršas ne vienas.“

285 Gali juk šitaip sakyt, o man negarbė dėl to būtų.

Aš ir pati juk papeikčiau merginą, kuri taip darytų

Ir be tėvų žinios, turėdama tėvą ir močią,

Vyrus pradėtų vedžiot, pirmiau neatšventus vestuvių.

Mano žodžius, svety, įsidėki į širdį, jei nori,

290 Idant mūs tėvas namo greičiau tau grįžti padėtų.

Gražią giraitę Atėnės prie vieškelio tuoj pamatysi,

Tuopos ten šlama, tarp jų šaltinis, aplinkui bus lankos,

Ten ir mūs tėvo laukai, vynuogynas ir sodas žaliasis.

Tiek bus nuo miesto atstu, kiek šaukiant balsas nueina.

295 Ten atsisėdęs palauk, kad laiko pakankamai būtų

Mums parvažiuoti į miestą ir tėvo rūmus pasiekti.

O kai galėsi jau spėt, kad mes lig namų parkeliavom,

Eik atsikėlęs tuomet į fajakų miestą ir klauskis,

Kaip mūs tėvo, garbaus Alkinojo, namus tau atrasti.

300 O prisiklausti tau bus nesunku: galės mažametis

Vaikas kiekvienas nuvest, nes jokis fajakas neturi

Niekur tokių namų, kaip rūmai garbaus Alkinojo.

O kai ateisi į kiemą ir rūmų duris atsiversi,

Eiki į didžiąją menę tiesiog ir tuoj pamatysi

305 Motiną mano. Jinai, atsisėdus prie židinio aukšto,

Verpia kaip marių purpuras vilną, net miela žiūrėti.

Sėdi, į stulpą lengvai atsirėmus, aplink ją tarnaitės,

O netoliese nuo jos ir tėvo krėslą išvysi.

Tas, atsišliejęs patogiai, girsnoja vyną kaip dievas.

310 Tėvą be žodžio aplenk ir iš karto prie motinos kelių

Tieski maldingai rankas, kad džiaugsmą turėtum sulaukti

Greitai grįžimo dienos, nors baisiai tolimas kelias.

Jei ji tave atjaus ir linkės tau gero širdingai,

Viltį tvirčiausią turėk artimuosius išvysti ir savo

315 Aukštastogius namus, ir mielą tėviškės žemę.“

Taip jį pamokius, gražiu botagu asilėnus pavarė,

Tie pasispyrė tvirtai ir, srauniąją upę palikę,

Bėgo lengva ristute, jų kojos greitai mirgėjo.

Nuolat ji tempė vadžias, kad spėtų eiti pėstieji,

320 Mergos ir Odisėjas, ir saikiai naudojo botagą.

Leidosi saulė, kuomet prie giraitės, skirtosios Atėnei,

Jie privažiavo, tenai Odisėjas šviesus atsisėdo

Ir tuoj pradėjo maldaut Kronido galingojo dukrą:

„O išklausyk, Atritone, egidvaldžio Dzeuso gimdyta,

325 Šiandien išgirski mane, kurio tu anksčiau negirdėjai,

Žūstančio jūroj, kai blaškė galingas žemės plakėjas.

Būk gailestinga ir leisk mane meiliai priimti fajakams.“

Taip jis maldaudamas sakė, Paladė Atėnė išgirdo,

Tik pasirodyt pati nenorėjo, bijodama pykdyt

330 Savąjį dėdę, kuris ant lygaus dievams Odisėjo

Rūstavo be atlydos, kol tas į gimtinę sugrįžo.

VII GIESMĖ

Odisėjas ateina pas Alkinoją

Taip sau ten meldėsi tyliai daug vargęs šviesus Odisėjas,

O karalaitę tvirti asilėnai vežė į miestą.

Kai privažiavo prie tėvo namų, gražių ir garsingų,

Ties jų prieangiu aukštu sustojo, o broliai išėję,

5 Kaip nemirtingi dievai, pulku apspito vežimą,

Tuoj asilėnus nukinkė ir skalbinius nešė į vidų.

O Nausikajė parėjo į savąją menę, kur ugnį

Jai kambarinė senoji Eurimedūsė pakūrė.

Atvežė Eurimedūsę laivai iš Epiro kadaise,

10 Ir Alkinojas ją gavo kaip dalį, nes jis viešpatavo

Tarpu fajakų visų, ir žmonės jo klausė kaip dievo.

Ji Nausikaję baltrankę nuo pat mažumės užaugino,

Nūn ji ir ugnį pakūrė, ir paruošė jai vakarienę.

Miestan keliaut Odisėjas pakilo. Tuo tarpu Atėnė

15 Tirštą miglą užleido, norėdama gero keleiviui,

Kad koks fajakas smalsus, jį vieškeliu einant sutikęs,

Kibti neimtų prie jo ir neklausinėtų be saiko.

Vos tik jis koją įkelt į gražųjį miestą suspėjo,

Jį pasitiko tuojau šviesakė deivė Atėnė,

20 Kaip mergaitė jauna, ąsotį laikydama rankoj,

Ir sustojo prieš jį. Šviesus Odisėjas paklausė:

„Ar negalėtum, dukrele, mane palydėt ir nuvesti

Tu į namus Alkinojo, kuris čia seniai karaliauja?

Svetimas aš čia esu, atėjau, daug vargo patyręs,

25 Iš tolimos šalies pas jus, todėl nepažįstu

Vietos žmonių, kurie čia mieste ir kaimuos gyvena.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Aš tuos namus, tėveli svety, kurių tu ieškojai,

Puikiai žinau: mūs tėvo beydžio namai kaimynystėj.

30 Tyliai tu eik iš paskos, o aš tau rodysiu kelią,

Niekam į veidą nežvelk ir eidamas nieko nekalbink.

Mūsų žmonės svečius be didelio džiaugsmo sutinka

Ir nevaišina, nemyli žmogaus iš tolimo krašto.

Visas gyvenimas jų – greitieji laivai daugiairkliai,

35 Jais vandenynus išmaišo su žemės plakėjo pagalba.

Skrenda tie jų laivai it paukščiai sparnuoti ar mintys.“

Taip jam atsakė ir žingsnį paspartino deivė Atėnė,

Jį vesdama, o jis pėdomis Paladės skubėjo.

Jo neregėjo tačiau laivais garsingi fajakai,

40 Einančio viduriu miesto pro juos; gražiakasė Atėnė,

Deivė galinga, neleido regėti, paskleidusi tirštą

Rūką aplinkui, nes jam iš širdies vien gera norėjo.

Prieplaukom ir gaubtašoniais laivais Odisėjas stebėjos,

Ir jų vyrijų didžiulėm aikštėm, ir mūrais tvirtaisiais

45 Su dantimis smailiais viršuje, baisu pažiūrėti.

O kai atėjo abu prie karaliaus rūmų gražiųjų,

Kreipėsi tuosyk į jį šviesakė deivė Atėnė:

„Štai tie namai, tėveli svety, kurių tu ieškojai

Mūsų mieste. Karalius, augintus Dzeuso, atrasi

50 Puotą puotaujant dabar. Tu eiki vidun ir neleiski

Širdžiai drebėt, nes vyras drąsus visuomet ir visokį

Reikalą puikiai sutvarko, nors iš kažin kur atėjęs.

Rūmuos visų pirma pamatysi tu žmoną karaliaus,

Ji bus Aretė vardu, ir jos senoliai paeina

55 Iš tos pačios giminės, kaip ir Alkinojo karaliaus.

Mat Nausitoją kadais Poseidonas, žemės plakėjas,

Ir Peribojė pagimdė, jauniausia pati ir gražiausia

Tarp moteriškių duktė galingo Eurimedonto,

Kurs karaliavo tuomet šaly išdidžiųjų gigantų.

60 Jis tą nedorėlių tautą pražudė ir pats su ja žuvo.

Jojo duktė, Poseidoną pažinus, sūnų pagimdė –

Tą Nausitoją galiūną, kuris viešpatavo fajakuos.

O Nausitojo vaikai – Reksenoras ir Alkinojas.

Sidabralankis šaulys Apolonas vyresnį nukovė

65 Tuoj po vestuvių, sūnaus nesulaukus ir gimus tik vienai

Dukrai Aretei, kurią Alkinojas, žmona paėmęs,

Gerbia, kaip vyras nė joks dar negerbė niekad lig šiolei

Savo žmonos, nors toji namus be priekaišto valdo.

Pagarbą regi jinai visados ir meilę širdingą

70 Lygiai savųjų vaikų ir savo paties Alkinojo,

Taip ir žmonių, kurie kaip į deivę žiūri į jąją,

Sveikina ją visuomet per miestą einant sutikę.

To iš tiesų ji verta: šviesios išminties jai neskųsta.

Jei jos klauso tiktai, kivirčus tuoj vyrai pabaigia.

75 Jeigu tave ji priims ir linkės tau gero širdingai,

Viltį tvirčiausią turėk artimuosius išvysti ir savo

Aukštastogius namus, ir mielą tėviškės žemę.“

Šitai pasakė ir tuoj pakilo šviesakė Atėnė

Skristi per plynas marias, palikusi Scheriją mielą,

80 Į Maratoną skubėjo ir miestan plačgatvių Atėnų,

Kur Erechtėjo turtingi namai. O šviesus Odisėjas

Ėjo prie rūmų puikių Alkinojo. Širdis jo krūtinėj

Sunkiai dvejojo, kol žengt pasiryžo per slenkstį varinį.

Lygiai kaip saulė skaisti ar naktį pilnatis mėnuo,

85 Taip aukštastogiai namai Alkinojo garbingo žėrėjo.

Sienos varinės visur į dešinę ėjo ir kairę

Lig tolimiausios kertės, o viršum jų atbrailos melsvos.

Rūmų erdviausių vidun atsivėrė durys auksinės.

Staktos sidabro stovėjo, į slenkstį varinį įleistos,

90 Viršduris buvo sidabro, o užrakto rinkė auksinė.

Šunys auksiniai ir sidabriniai gulėjo abipus,

Juosius Hefaistas kadais išmoningai buvo nukalęs

Rūmams šviesaus Alkinojo garbingo sergėt ir ginti.

Jie nepažino mirties ir turėjo nesenti per amžius.

95 Menėj prie sienų krėslai dešinėj ir kairėj išrikiuoti

Lig tolimiausios kertės be pertrūkio jokio, į juosius

Marškos margraštės buvo įklotos, moterų austos.

Šičia fajakų vadai, susirinkę vyrijon, sėdėjo,

Vyną girsnojo ir valgė gardžiai, čia visko užteko.

100 Tuotarp auksiniai vaikai, ant pastovų dailių pastatyti,

Rankoje laikė visi po degantį šviesų žibintą

Ir Alkinojo svečiams puotaujantiems švietė per naktį.

Dešimtys penkios mergų ir tarnaičių rūmuos plušėjo.

Vienos jų girnomis malė kaip auksą grūdus geltonus,

105 Kitos tik audeklus audė ar vilnas verpstėmis verpė,

Visos sėdėjo eilėj, kaip lapai liepos kupliosios.

Metmenys sukrūs žvilgėjo, tirštai prisigėrę alyvos.

Kaip kad fajakai geriau už visus pasauly išmano

Jūroj valdyt greituosius laivus, taip moka jų motės

110 Audeklus austi puikius: Atėnė jąsias išmokė

Tų išmoningų darbų ir šviesų protą joms davė.

Vaismedžių sodas buvo prie kiemo, tiesiai už vartų,

Ketverto margų, tvora apmūrytas visas aplinkui.

Medžių daugybė jame visokiausių, kuplių, plačiašakių –

115 Kriaušių ir obelaičių, granatmedžių vaisiais auksiniais,

Figų saldžių ir alyvų, žiedais apkerusių gausiai.

Vaisių jame niekados per kiaurus metus nepritrūko,

Pilna jų žiemą ir vasarą buvo. Švelnutis Zefyras,

Dvelkt nesiliaudamas, vienus nokino, kiti dar tik mezgės,

120 Ir obuolys po obuolio noko, kriaušė po kriaušės,

Vynuogių kekė sirpo po kekės, taipogi ir figos.

Ir vynuogynas buvo derlingas, vynuogių kekės

Vienoj aikštėj atviroj gražiai išdėstytos džiūvo,

Nutviekstos saulės kaitrios, o kitos laukė rinkėjų,

125 Tie jau ir trėškė jų sultis, daugybė žalių tebebuvo,

Vos tik numetusių žiedus, o kitos juosti pradėję.

Už vynuogyno tuojau, eilėm susodintos tvarkingai,

Augo visokios daržovės ir vasarą žiemą žaliavo.

Buvo ir pora upelių: jų vienas čiurleno per sodą,

130 Kitas į priešingą pusę tekėjo pro kiemo pavartę

Ir pro aukštuosius namus, ten žmonės vandenį sėmė.

Taigi dievų dovanos Alkinojo rūmuos užteko.

Taip čia daug vargęs šviesus Odisėjas stovėjo nustebęs.

O kai jau viskuo širdy jis atsigėrėjo lig sočiai,

135 Žengė per slenkstį guviai ir koją įkėlęs į rūmus.

Rado jis ten fajakų vadus ir tarėjus protingus,

Liejančius vyno taures akylojo Argžudžio garbei:

Jam paskutiniam žmogus aukoja, prieš eidamas gulti.

Ėjo per rūmus dabar daug vargęs šviesus Odisėjas,

140 Apsuptas rūko tirštai, kurį užleido Atėnė,

Kol prie Aretės priėjo ir prie Alkinojo karaliaus.

Ištiesė jis rankas, kelius apkabino Aretei,

Ir nuostabioji migla, jį dengus lig tol, išsiskirstė.

Kalbą nutraukė svečiai, kai vyrą išvydo svetainėj,

145 Baisiai nustebę visi. Odisėjas ėmė maldauti:

„O dukterie Reksenoro dieviško, miela Arete!

Vyro ir tavo kelius apkabinęs, svečiams nusilenkęs,

Po iškentėtų vargų maldauju: dievai jums teduoda

Ilgas laimingas dienas, vaikams tepalieka kiekvienas

150 Turtą namuos ir duotą žmonių jam vietą garbingą, –

Jūs man, klajūnui, padėkit greičiau į tėviškę grįžti,

Nes jau seniai kenčiu vargus, nuo savųjų atskirtas.“

Šitai pasakęs, jisai atsisėdo prie židinio žemėj

Ant pelenų. Visi nutilo it žadą užkandę.

155 Tik po ilgos tylos prabilo į juos Echenėjas,

Kurs tarp fajakų visų vyriausias amžiumi buvo

Ir pranašiausias kalboj, nes daug ko matęs pasauly.

Jis tad, norėdamas gero visiems, prabilo ir tarė:

„Tai juk nebus gražu, ir tau, Alkinojau, netinka

160 Žemėje svečią sodint, kur židinio dulkės sušluotos.

Čia susirinkę, visi nūn tavo laukiame žodžio.

Svečią tu ėmęs pakelk, gražiai pasodinki į krėslą,

Puoštą sidabro vinim, ir liepki šaukliams didžiabalsiams,

Vyno tegu atmieš, ir jo mes nuliesime Dzeusui,

165 Griausmo valdovui, kuris keleivius padoriuosius globoja.

O šeimininkė tegu pavaišina svečią, kuo turi.“

Tokį jo žodį išgirdęs, skubiai Alkinojas pakilo

Ir, Odisėjui, gudriam margaminčiui, ranką padavęs,

Meiliai nuo aslos pakėlė ir pasodino į krėslą

170 Vieton savo sūnaus narsuolio Laodamanto,

Kurs šalia tėvo sėdėjo ir buvo visų mylimiausias.

Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, užpylė jam kambarinė ant rankų

Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią.

175 O ūkvedė drovi priraikiusi duonos padėjo,

Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

Valgė ir gėrė vargų daug iškentęs šviesus Odisėjas.

Jo sveikata Alkinojas pakvietė šauklį ir tarė:

„Vyno kraterą atmiešk, Pontonojau, taures jo pripilki

180 Ir pastatyki visiems, o mes nuliesime Dzeusui,

Griausmo valdovui, kuris keleivius padoriuosius globoja.“

Ir Pontonojas vyno, apsaldančio širdį, atmiešęs

Pilnas pripylė taures, kurios prie kiekvieno stovėjo.

O kai nuliejo ir, kiek širdis pageidavo, išgėrė,

185 Tuosyk pakilo kalbėt Alkinojas ir šitaip jiems tarė:

„Prašom klausyt, fajakų vadai ir tarėjai protingi!

Aš pasakysiu, ką man širdis krūtinėje liepia.

Pasivaišinę nūn eikit namo ir gulkit kiekvienas.

Rytui išaušus, daugiau sukviesime vyrų senesnių

190 Mūsų svečio pagerbt ir garbei dievų paaukoti

Iškilmingesnės aukos, paskui pakalbėsim suėję,

Ką reiks daryti, kad svečias be jokio pavojaus ir vargo

Gyvas ir sveikas iš mūsų į gimtąją šalį sugrįžtų

Kupina džiaugsmo širdim, nors baisiai tolimas kelias,

195 Ir kad nelaimių daugiau kelionėje nebepatirtų,

Kolei į savo kraštą įžengs. Paskui tegu kenčia,

Ką jam likimo skirtis ir seserys rūsčios Verpėjos

Įverpė gyvasties siūlan tuomet, kai jį motina gimdė.

Jeigu dievų nemirtingų kuris iš dangaus čia atėjo –

200 Aišku, tuomet dievai ką nors ypatinga mums rengia,

Nes ligi šiol visados jie savo paveikslu mums rodės,

Kai mes garbinom juos ir šventas hekatombes aukojom,

Teikės puotoj sėdėti greta ir vaišintis prie mūsų.

Jeigu ir vienas kas mūsų dievus susitiktų kelionėj –

205 Jie niekada nesidangsto, nes mes gi jų giminiečiai,

Kaip vienaakių kiklopų gentis ar gigantų laukinių.“

Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„O Alkinojau, dėl to nesirūpink: nesu nė trupučio

Aš panašus į dievus, kurie danguose viešpatauja,

210 Nei gražumu, nei stotu – aš gyventojas žemės mirtingas.

Kiek tik kada jūs matėt žmonių, nelaimių ir vargo

Nešančių naštą – visus aš savo nelaimėm prilygstu.

Negandų žymiai daugiau už kitus apsakyti galėčiau,

Kiek aš iškentęs esu, galybei dievų panorėjus.

215 Bet man pavalgyti leiskit, nors slegia sielvartai sunkūs.

Nieks šuniškiau negraužia žmogaus, kaip pilvas prakeiktas.

Jis nenurims ir visad reikalaus, kad jo neužmirštum,

Nors tau plyštų širdis ir būtum didžiai susikrimtęs,

Kaip šit ir aš kremtuosi dabar, o jis prisispyręs

220 Valgyt ir gert reikalauja greičiau ir verčia užmiršti,

Ką iškentėjęs esu, kad tik jį pilną prikimščiau.

Jūs, atsikėlę rytoj, kai tiktai Aušra pasirodys,

Vargšui klajūnui padėkit į tėviškės žemę sugrįžti,

Nors daug vargų reikėtų vėl vargt. Sutikčiau numirti,

225 Savo aukštuosius namus ir turtus su namiegais pamatęs.“

Taip jis pasakė. Fajakai visi žavėjos ir tarės

Svečią namo parlydėt, nes jis protingai kalbėjo.

Auką nulieję ir, kiek širdis pageidavo, išgėrę,

Gulti išėjo visi į namus savuosius kiekvienas.

230 Menėje liko tiktai margamintis šviesus Odisėjas

Ir geraširdė Aretė bei lygus dievams Alkinojas.

Mergos nukraustė skobnis, kas liko nuo vakarienės.

O baltarankė Aretė tuo tarpu užvedė kalbą,

Nes pastebėjo rūbus, chitoną ir gražų apsiaustą –

235 Visa, ką buvo pati su savo tarnaitėm išaudus.

Taigi ji kreipės į jį ir žodžiais sparnuotais prabilo:

„Prašom leisti, svety, tave man pirmai paklausti:

Kas ir iš kur tu esi? Kas davė tau šitą drabužį?

Ar nesakei, kad papuolei pas mus, marias išklajojęs?“

240 Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Baisiai, valdove, sunku man bus išpasakot viską,

Nes daugybę vargų man siuntė dievai uraniečiai.

Bet apsakysiu tau visa, ko tu teiraujies ir klausi.

Marių plačių vidury Ogigijos kyšo salelė,

245 Ten gyvena ramiai Atlanto duktė gražiakasė

Nimfa Kalipsė, baisi ir klastom pagarsėjusi deivė.

Niekas dievų nei žmonių trumpaamžių su ja nebendrauja.

Tik nelaimingą mane prie jos židinio nubloškė kartą

Demonas koks, kai greitąjį laivą perkūnvaldis Dzeusas

250 Jūroj tamsiojoj sudaužė, žaibu liepsningu pataikęs.

Mano drąsieji draugai visi lig vieno paskendo,

Tuotarp mane, įsitvėrusį dugno, laivui sudužus,

Blaškė devynias dienas, o juodą naktį dešimtą

Tėškė dievai į Ogigijos salą, ten, kur gyvena

255 Deivė galinga, gražplaukė Kalipsė. Jinai apsidžiaugus,

Meiliai sutiko, gražiai pavaišino ir sakė su meile,

Jog padarys nemirtingą mane ir nesenstantį niekad.

Vis dėlto mano širdies krūtinėj palenkt nevaliojo.

Ten aš lig metų ašmų prabuvau, ir vis ašarom drėko

260 Tas nemirtingas drabužis, kurį man davė Kalipsė.

O kai, ratu bėgdami, aštuntieji metai atėjo,

Pašaukė sykį mane ir liepė grįžt į gimtinę.

Galbūt vien Dzeuso valia, o gal jai širdis suminkštėjo.

Plaustu, sunertu tvirtai, išleido, pridėjusi gausiai

265 Valgių ir vyno saldaus bei rūbu nemirtingu apvilkus,

Pasiuntė vėją, be to, patogų ir lengvą kelionei.

Dešimtį ir septynias dienas plaukiau vandenynu,

O aštuonioliktai auštant, išvydau jūsų padangės

Kalnus miglotus. Širdis iš džiaugsmo pašoko krūtinėj

270 Man prieš nelaimę, nes prieky vargų tebebuvo dar marios,

Kur Poseidonas, žemės plakėjas, buvo man skyręs.

Vėjus paleidęs visus, jis kelią gimtinėn užkirto,

Jūroje audrą pakėlė, ir aš, vaitodamas sunkiai,

Per sūkuringas bangas neįstengiau irtis su plaustu.

275 Vėtra ir jį sulaužė bemat, o aš gi tuo tarpu

Šokau nuo jo ir plaukiau kaip mokėjau, kolei prie jūsų

Žemės krantų atvarė mane vandenynas ir vėjas.

Betgi ir lipantį čia banga užmušti galėjo,

Tėškus mane į aukštas uolas ir krantą grublėtą.

280 Tad, pasisukęs atgal, aš plūktis ėmiau, kol pasiekiau

Srauniai banguojančią upę, kur krantas buvo geresnis,

Žemas visai, be uolų, ir niekur neužpūtė vėjas.

Šičia parkritęs, aš kiek atitokau, naktis nemarioji

Tuotarp užėjo, tad aš, pasitraukęs nuo dieviškos upės,

285 Atguliau krūmuos tankiuos ir lapų duknom storiausiom

Ten apsiklojau, ir dievas man leido gaivinantį miegą.

Taip aš toj lapų krūvoj, pavargęs, sugrudusia širdžia,

Ištisą naktį miegojau lig ryto ir pusdienio gero.

Saulė jau linko žemyn, kai miegas saldusis praėjo.

290 Aš pastebėjau, kaip jūros pakrantėj žaidė mergaitės

Tavo dukters, tarp jų ir pati, prilygstanti deivėms.

Puoliau prie jos, o jai šviesaus sumanumo netrūko,

Elgėsi taip, kaip vargu iš jaunutės galėtum tikėtis.

Žmonės jauni niekados išmintingai elgtis nemoka.

295 Valgio man davė jinai lig soties ir tamsiojo vyno,

Išprausė, upėn pasiuntus, ir davė šitą drabužį.

Tikrą teisybę aš jums čia kalbėjau, neperdėjęs niekur.“

Jam Alkinojas tuomet atsakė, tardamas šitaip:

„Mano duktė, svety, pareigos neįstengė atlikti.

300 Jai priderėjo tave, kai grįžo namo su mergaitėm,

Tiesiai atvesti pas mus: ją pirmą prašei tu pagalbos.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Mielas herojau, už tai beydės dukters nevainoki.

Buvo ji liepusi man, kad eičiau drauge su mergaitėm,

305 Bet nenorėjau aš pats, turėdamas baimę ir gėdą,

Nes tu galėjai labai pasipiktint, mane taip pamatęs.

Rūstauti žemės vaikai mes ūmūs esam be galo.“

Jam Alkinojas tuomet atsakė, tardamas šitaip:

„Mano krūtinėj širdis, svety, nelinkusi pykčiui

310 Be priežasties pasiduot: visada mums saikas praverčia.

O, kad mūs tėvas Kronidas, Atėnė ir Apolonas

Šitokį žmogų, kaip tu, tikriausias mano vienmintis,

Vyru mūs dukteriai duotų ir leistų žentu vadinti,

Likusį šičia gyvent! Namus su turtais tau duočiau,

315 Jei panorėtumei pats. Per jėgą tavęs sulaikyti

Niekas nedrįs, tesaugo nuo to mus Dzeusas galingas!

Tau iškeliavimo dieną paskyriau, gali jau žinoti –

Ji bus rytoj. Tuomet, į miegų karalystę nugrimzdęs,

Tu sau gulėsi, giedra bus ant marių, kol sveikas pasieksi

320 Tėviškės žemę, namus ar kur tavo širdžiai bus miela,

Nors mums ir būtų į ten daug kartų toliau už Euboją,

Esančią baisiai toli, kaip sako vyrai mūsiškiai,

Lankęsi kartą joje, kada Radamantą šviesplaukį,

Vykstantį Titijo, Žemės sūnaus, lankyti, lydėjo.

325 Jie į Euboją nuvyko be didelio vargo per dieną

Ir, kas reikėjo, atlikę, namo vakare parsiyrė.

Plaukdamas pats pamatysi, kaip niekas negali pralenkti

Mano laivų, ir kaip šauniai vandenis verčia yrėjai.“

Taip jis kalbėjo. Daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo,

330 Maldą pradėjo tuojau ir šaukėsi dievo šiais žodžiais:

„Tėve mūs Dzeuse! Lai viskas įvyks, kaip nūn pažadėjo

Man Alkinojas, tegu ant žemės, penėtojos močios,

Jam bus per amžius garbė, o aš tegrįžtu į gimtinę.“

Taip jie susėdę abu tarpusavy nūn šnekučiavo.

335 Pašaukė tuosyk mergas baltarankė Aretė ir liepė

Lovą svetainėj statyt ir purpuro patalus minkštus,

Dailiai išpurčius, patiest ir baltom drobulėm pridengti,

O viršuje padėti jam antklodę purią vilnonę.

Rankon žibintą paėmę, tarnaitės išbėgo iš menės.

340 Patalą minkštą vikriai aukštojoj svetainėj paklojo,

Prie Odisėjo priėjo tuomet ir pakvietė dailiai:

„Prašom ilsėtis, svety, tau patalą minkštą paklojom.“

Taip jos kalbėjo, ir jam malonu išsitiesti jau buvo.

Taigi užmigo ramiai daug vargęs šviesus Odisėjas

345 Tekintoj lovoj puošnioj, aukštoj balsingoj svetainėj.

O Alkinojas nuėjo ilsėtis į miegamą savo,

Kur gretimai su jo karalienės patalas buvo.

VIII GIESMĖ

Odisėjas susipažįsta su fajakais

Vos tik ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Kėlės iš lovos minkštos jo galybė šventa Alkinojas.

Ir Odisėjas, pilių galingas griovėjas, pakilo.

Jį Alkinojo galia šventoji nuvedė tuosyk

5 Į fajakų vyriją, kuri prie laivų susirinko.

Vyrai susėdo visi į suolus akmens nutašyto

Vienas prie kito arti. Tuo tarpu Paladė Atėnė,

Virtus šaukliu šviesaus Alkinojo, jau lakstė po miestą,

Visa apsvarsčius, kaip grįžt į gimtinę tauriam Odisėjui,

10 Ir kiekvienam sutiktajam vyrui žodį kalbėjo:

„Nieko nelaukę, fajakų vadai ir tarėjai protingi,

Eikit vyrijon ir ten pažiūrėkit svečio keleivio,

Kurs neseniai į namus Alkinojo garbingo atėjo,

Marių blaškytas ilgai ir lygus dievams nemirtingiems.“

15 Žodžiais tokiais kiekvieno širdy sukėlė smalsumą.

Marios žmonių suplūdo tuojau į aikštę ir suolus,

Kur kam priklausė vieta. Visi stebėjos, išvydę

Sūnų protingą Laerto, kuriam šviesiaakė Atėnė

Galvą, drauge ir pečius grožiu neregėtu užliejo,

20 Leido atrodyt aukštesniam ir žymiai raumeningesniam,

Idant fajakams visiems jis būtų mielesnis iš karto,

Pagarbą jų sau palenktų ir kad nugalėtoju būtų

Daugy žaidynių, kuriom išmėginti jį baudės fajakai.

Kai susirinko visi, ir užėmė vietą kiekvienas,

25 Tuosyk pakilo kalbėt Alkinojas ir šitaip prabilo:

„Prašom klausyti, fajakų vadai ir tarėjai protingi!

Aš pasakysiu, ką man širdis krūtinėje liepia.

Šitas svetys – nežinau, kas jis – pas mus čia užklydo,

Gal iš vakarių jisai, o gal iš rytų kur paeina.

30 Nori jis grįžti namo ir prašo mūsų pagalbos.

Taigi, kaip darėm lig šiol, ir jam padėkime grįžti.

Niekas dar juk niekuomet, į mano rūmus atėjęs,

Dūsaut ir melst neturėjo ilgai, kad grįžt jam padėčiau.

Taigi į dievišką jūrą nuleiskime juodąjį laivą,

35 Plaukiantį pirmąjįsyk, parinksime porą vadovų

Su penkiasdešimčia vyrų, kurie geriausi jūreiviai.

Lai jie visi, prie dilių gerai pritvirtinę irklus,

Laivą paliks ir pas mus susirinks: atšvęsime šiandien

Pokylį mes greitomis, aš noriu visus pavaišinti.

40 Perduokit vyrams mano kvietimą. Kiti jūs tuo tarpu,

Turintys skeptrus didžiūnai, į mano rūmus aukštuosius

Nesididžiuokit ateiti: mes svečią gražiai pamylėsim.

Lai nepatingsta nė vienas. Pakvieskite ir Demodoką,

Dievišką dainių, jam dievas leido žmones mirtingus

45 Džiuginti giesme ir jiems, ką liepia širdis, padainuoti.“

Šitai pasakęs, jis eiti pakilo, o paskui jį ėjo

Turintys skeptrus, šauklys nuskubėjo dainiaus pakviesti.

Penkios dešimtys vyrų ir du susirinko netrukus,

Kaip įsakyta jiems buvo, ant kranto marių plynųjų.

50 O kai atėjo visi į šniokščiančios jūros pakrantę,

Juodąjį laivą nuleido į vandenis sūrius pilkuosius,

Stiebą pastatė jame ir drobės bures pakabino,

Irklus tuomet šikšnos diržais prirakino prie dilių.

Visa kaip reikia sutvarkę, bures atlapojo baltąsias,

55 Laivą pastatė, kur krantas statesnis, o patys tuo tarpu

Į Alkinojo protingo aukštuosius namus nuskubėjo.

Kiemas, priebučiai platūs ir rūmų menės erdviausios

Pilnos privirto svečių, jaunimo priėjo ir senių.

Dvylika tuosyk avių Alkinojas aukojo jų vaišėms

60 Ir aštuonetą kiaulių baltilčių, ir dvylika jaučių,

Odas nulupo visiems ir paruošė pokylį puikų.

Grįžo tuo tarpu šauklys ir atvedė dainių garbingą.

Mūzos pamilusios jam nešykštėjo gera ir bloga:

Atėmė šviesą akių, o suteikė dovaną dainiaus.

65 Krėslą jam Pontonojas pastatė, sidabrais dabintą,

Viduryje svečių, į aukštą stulpą atšliejęs.

Skambiosios kanklės viršuj ties jo galva ant vagio kabėjo.

Paėmė ranką šauklys ir parodė, kur siekti jų reikia,

Skobnį pastatė greta ir gražią kraitelę padėjo,

70 Taurę vyno pripylė, kai noras užeis, atsigerti.

Rankomis ėmė svečiai ant stalo stovinčių vaišių.

O kai alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Dainių paragino mūza giedot apie didvyrių šlovę

Giesmę graudingą, kurios garsai jau dangų pasiekė:

75 Apie kivirčą tarp Odisėjo šviesaus ir Achilo,

Kaip jie per puotą dievų iškilmingą barės abudu

Žodžiais rūsčiais, tuotarp Agamemnonas, vyrų valdovas,

Džiaugėsi savo širdy, kad riejas narsiausi achajai.

Kam tai naudinga, kadais Apolonas buvo jam sakęs

80 Pitoj šventojoj, kai slenkstį akmens jis peržengė kartą

Klaustis likimo. Tai buvo pradžia nesėkmių ir nelaimių,

Dzeuso galingo skirtų danajams ir Trojos herojams.

Dainius garbingas dabar tai giedojo. Šviesus Odisėjas

Suėmė rankom tvirtom purpurinį savo apsiaustą

85 Ir ant galvos užsitraukė, uždengdamas gražųjį veidą.

Gėdijos prieš fajakus, kad ašarom akys paplūdo.

O kai dieviškas dainius pabaigė giesmę giedoti,

Ašaras greit nusišluostęs ir dangą nuo veido nutraukęs,

Paėmė taurę dvidugnę ir garbei dievų jis nuliejo.

90 Bet kai tas dainą pradėjo iš naujo, nes vėl jį dainuoti

Prašė fajakų didžiūnai, giesmės sužavėti be galo,

Vėl Odisėjas užsidengė veidą ir graudžiai pravirko.

Svečias nė vienas daugiau jo ašarų nepastebėjo,

Bet Alkinojas gerai jas matė ir viską suprato,

95 Nes jis sėdėjo šalia ir girdėjo kukčiojimą graudų.

Tuosyk prabilo ir tarė fajakams, pamėgusiems irklą:

„Prašom manęs paklausyti, fajakų vadai ir tarėjai!

Valgiais gardžiais visi mes pasotinom širdis lig valiai

Ir prisiklausėme kanklių, jos pagardas esti geriausias,

100 Eikim į kiemą dabar ir savo jėgas išmėginkim,

Stoję visokių rungčių, kad svetys galėtų sugrįžęs

Žinią saviems pasakyt, jog visus mes gerokai pralenkiam

Kumščio jėga, vikrumu, šuoliu ir kojų greitybe.“

Šitai pasakęs, jis eiti pakilo, kiti jį lydėjo.

105 Vėlei ant vagio šauklys skambiąsias kankles pakabino

Ir, Demodoką paėmęs už rankos, menę paliko.

Vedėsi jį su savim, kur kiti fajakų didžiūnai

Buvo nuėję – žiūrėt, kaip vyrai rodys, ką gali.

Traukė į aikštę visi, kur minios žmonių tūkstantinės

110 Buvo suplūdę, ir daug kas jaunųjų rungtis norėjo:

Ir Akronėjas, ir Okialas, ir Elatrėjas,

Ir Anchialas, Nautėjas, Primnėjas ir Eretmėjas,

Taipgi Pontėjas, Prorėjas, Toonas, Anabesinėjas

Ir Amfialas, sūnus Polinėjo, vaikaitis Tektono,

115 Ir Eurialas Naubolo, Arėjui vyržudžiui lygus.

Dailiai nuaugęs ir veido gražaus, tai buvo pirmasis

Vyras fajakuos, išskyrus tik Laodamantą beydį.

Rungtis išėjo ir Alkinojo garbingo trys sūnūs:

Laodamantas, Halijas ir Klitonėjas kaip dievas.

120 Patys pirmieji išėjo, kas varžėsi kojų greitybe.

Nuo užbrėžtos vagos prasidėjo lenktynės. Kai leidos

Bėgti iš karto visi – tik dulkės parūko per lauką.

Ir greitumu nugalėjo visus Klitonėjas gražusis.

Kokio ilgumo varsna asilėnai plėšia dirvoną,

125 Tiek jis atbėgo pirmiau, o kiti nuo jo atsiliko.

Tuosyk jėgas mėgino kiti, išėję imtynių.

Čia Eurialas visus nugalėjo ir buvo stipriausias.

Šokti aukščiau ir toliau už kitus Amfialas nušoko.

Skritulį metant, pralenkti visus Elatrėjui pavyko.

130 Kumščiu Laodamantas, sūnus Alkinojo, laimėjo.

O kai rungtynės visiems palinksmino širdį lig sočiai,

Laodamantas tuomet, sūnus Alkinojo, prabilo:

„Vyrai, ateikite čion, paklauskime svečią, ar gali

Eiti rungtynių kokių. Sudėjimo yra jis neblogo,

135 Šlaunys ir blauzdos, ir rankos jo tvirtos abidvi,

Sprandas jo drūtas ir baisiai galingas, ir amžiaus neseno,

Vyras kaip reikia, tik sunkūs vargai jį bus prikamavę.

Aš pasakysiu: vargų, didesnių kaip jūroj, nerasi.

Žmogų pribaigia jie greit, nors būtų už šitą tvirtesnis.“

140 Čia Eurialas pašoko ir, jam atsakydamas, tarė:

„Laodamantai, kalbi išmintingai, kaip vyrui pritinka.

Pats tu prieiki prie jo ir, kaip kalbėjai, pasiūlyk.“

Ir, nebelaukęs ilgiau, Alkinojo sūnus išmintingas

Žengė aikštės vidurin ir į Odisėją prabilo:

145 „Eiki ir tu, tėveli svety, jėgas išmėginki,

Jeigu tik kartais ką moki. Atrodo, gali lenktyniauti.

Vyrui nėra juk didesnės šlovės, kaip toji, kurią jam

Kojų greitumas arba jo kietas kumštis suteikia.

Taigi išėjęs mėgink ir sielvartus vyki į šalį.

150 Tavo kelionės diena netoli, jau parengta viskas:

Laivas nuleistas į jūrą, ir kelio draugai numatyti.“

Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Laodamantai! Ar norit manim pasityčiot, kad kviečiat?

Rūpesčiai daug didesni man šiandien širdy, ne rungtynės.

155 Daug aš kentėjau lig šiol ir daug nelaimių pakėliau.

Šiandien čia sėdžiu tarp jūsų ir, laukdamas savo kelionės,

Jūsų karalių ir žmones visus maldauju pagalbos.“

O Eurialas tuomet jam grubiausiais žodžiais atkirto:

„Nepanašus, svety, tu į vyrą, gebantį drąsiai

160 Stot į varžybas, kurių tūleriopų žmonės pramano.

Būsi gal vienas iš tų, kur bastos laivais daugiairkliais,

Tarsi jūreiviai kokie, o yra pirkliai savanaudžiai,

Taigi tik dairosi, kur apsistot ir pelningai iškišti

Savo prekes. Neatrodo, kad tu kovotojas būtum.“

165 Niūriai pažvelgęs į jį, Odisėjas daugmintis atsakė:

„Kaip negražiai, jaunuoli, kalbi! Panašus tu į paikšą.

Aišku, dievai ne visiems visokią dovaną duoda:

Stuomenį gražų, širdies gerumą ir kalbą protingą.

Kitas juk toks negražus, toks menkas, kad gaila žiūrėti,

170 Betgi jam dievas kalbos nešykštėjo, ir žmonės į tokį

Pasigėrėdami žiūri, jis kalba drąsiai kaip vyras

Ir nusišypso kukliai. Visi atsidžiaugti negali,

Tarsi į dievą žvelgia į jį, kai eina per miestą.

Kitas labai išvaizdus, kaip dievas koks nemirtingas,

175 Bet jo kalba nesklandi, ir žodis nelimpa prie žodžio.

Štai kad ir pats – gražuolis esi, ir vyro gražesnio

Dievas nė pats nesukurs, bet protas tau nesubrendęs.

Skaudžiai tu man užgavai krūtinėj pavargusioj širdį,

Tardamas žodį nerimtą. Rungtynėse aš – ne naujokas,

180 Nors ant manęs taip sakai. Ir, reikia manyti, dar būčiau

Vienas pirmųjų, jei, kaip jaunystėj, man rankos tarnautų.

Iščiulptas šiandien vargų ir nelaimių. Daug iškentėjau

Aš ir kautynių metu, ir blaškomas marių audringų.

Bet ir dabar, po negandų tų, aš dar stoju varžybų!

185 Žodis man buvo skaudus, ir juo pažadinai ryžtą.“

Ir, nė apsiausto nusviest nesuskubęs, diską pastvėrė,

Storą, gerokai didesnį ir daug svaresnį, nei buvo

Tie, kur fajakai kiti ligi tol rungtynėse mėtė,

Ir, apsisukęs su juo, paleido iš rankos galingos.

190 Baubdamas skrido akmuo. Prisigūžė greitai prie žemės

Garsūs vaikai vandenynų plačių, ilgairkliai fajakai,

Akmeniui kaukiant pro juos, o tas pro ribą visokią

Pralėkė, smarkiai paleistas: jam ribą užbrėžė Atėnė,

Virtusi vyru bemat, vardu pavadino ir tarė:

195 „Aklas, ir tai pasakytų, svety, kur diskas nukrito,

Rankom apčiuopęs: ne ten, kur kitų, jis nupuolė –

Skyrium ir žymiai toliau. Laikykis drąsiai – laimėjai!

Niekas fajakų nei tiek, nei toliau nevaliojo numesti.“

Taip jis pasakė. Daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo,

200 Žmogų palankų sau radęs rungtynėse tarp svetimųjų.

Jam širdyje palengvėjo, todėl sušuko fajakams:

„Meskite šitaip, jaunuoliai, ir jūs! O aš kai paleisiu –

Vėlei ten pat, o gal ir toliau gaus diskas nukristi.

Taigi ką gundo širdis ir kam drąsos bus krūtinėj –

205 Eikite čion išmėgint, kai mane taip užrūstinot šiandien,

Kumščio, imtynių jėgos ir kojų greitumo. Iš jūsų

Niekam aš nenusileisiu, be vieno Laodamanto:

Svečias aš jo esu, kas drįs vaišingumą pažeisti?

Proto neturi žmogus ir gero žodžio nevertas,

210 Kurs šeimininką vaišingą išdrįstų kviesti rungtynių,

Būdamas tarp svetimų. Pats sau blogumą darytų.

Kai dėl kitų – nebijau ir neniekinu šiandien nė vieno.

Eikite – susipažinsim ir savo jėgas išbandysim.

Man ne naujiena bet kokios varžybos su vyrais rinktiniais:

215 Kilpinį, lenktą gražiai, paimti rankon aš moku,

Strėlę paleidęs, visad pirmasis pataikysiu priešui,

Nors jis slapstytųs minioj, ir daugis mano bičiulių

Temptų skubiai lankus, stovėdami kur netoliese.

Tik Filoktetas mane lanku sugebėjo įveikti

220 Trojos šaly kitados, kai, būdavo, šaudom achajai.

Už mirtinguosius kitus, kurie nūn žemėje duoną

Valgo sveiki, pasakysiu, tikrai esu pranašesnis.

Tik negaliu prilygt senovės vyrams herojams –

Nei galingajam Herakliui, nei echaliečiui Euritui:

225 Su nemirtingais dievais jie kilpiniu rungtis valiojo.

Galvą padėjo dėl to galiūnas Euritas, senatvės

Savo namuos nesulaukęs. Supykęs ant jo Apolonas

Užmušė jį už tai, kad jis kvietė lanku rungtyniauti.

Ietim pataikau toliau, nei kitas strėlę nušauna.

230 Vien tik dėl kojų turiu kiek būgštaut, kad kas iš fajakų

Nenugalėtų: esu mat jūroj baisiai išvargęs,

Grumdamos su bangomis, nes laivo nei jo patogumų

Aš neturėjau tada, dėl to ir keliai man linksta.“

Taip jis pasakė. Visi tylėjo it žadą užkandę.

235 Tik Alkinojas prabilo ir, jam atsakydamas, tarė:

„Tu nenorėjai, svety, savo žodžiais mūsų užgauti,

O tik parodyt manei visus sugebėjimus savo

Kiek įsižeidęs, kad šis dalyvaująs rungtynėse vaikis

Peikė tave, nors tavo jėgom nedvejoja nė vienas,

240 Kas nusimano geriau ir kalbėti moka protingai.

Taigi dabar paklausyki manęs, kad grįžęs turėtum

Ką pasakyti kitam, kai savo rūmuos prie stalo

Vakarieniausi smagiai su žmona, vaikais ir vaikaičiais.

Tu atsiminki tuomet sugebėjimus mūsų ir darbus,

245 Kiek visagalis jų Dzeusas mums leido atlikti nuo amžių.

Mes nei imtynių jėga, nei kumščiu girtis negalim,

Kojų tačiau greitumu ir laivais neprilygsta mums niekas.

Pokyliai nuolat pas mus, dainos ir šokiai smagiausi,

Apdarus mėgstam švarius, maudykles ir patalą minkštą.

250 Eikit, pakvieskite čion geriausius fajakų šokėjus,

Šokit ir žaiskit linksmai, kad svetys galėtų sugrįžęs

Žinią saviems pasakyt, jog visus mes esam pranokę

Kojų greičiu, laivyba, dainom ir gebėjimu šokti.

Lai kas nuėjęs atneš skambiąsias kankles Demodokui.

255 Jos pakabintos ant vagio mūs rūmų menėj didžiojoj.“

Šitaip kalbėjo garbus Alkinojas. Šauklys tuoj pakilo

Ir nuskubėjo atnešt saldžiabalsių kanklių iš menės.

O devyni žmonių parinktieji žaidynių ruošėjai,

Kur taisykles visas įvairiausių varžybų mokėjo,

260 Aikštę išlygino šokiui ir praplėtė vietą rungtynėms.

Grįžo netrukus šauklys su kanklėm skambiom Demodoko.

Tas aikštės vidurin tuoj išėjo. Aplinkui sustojo

Patys pirmieji šokėjai ir viso šokio vadovai

Ir patrepsėdami dieviškai sukos. Šviesus Odisėjas,

265 Mirgulį kojų regėdams, širdy stebėjos be galo.

Dainius, pritardamas kanklėm, užtraukė dainą malonią,

Kaip Afroditę gražiavainikę pamilo Arėjas,

Kaip jie Hefaisto namuos mylėjos, vogčiom susitikę.

Užvertė ją dovanom Arėjas ir būstą bei guolį

270 Teršė galingo Hefaisto. Šiam pranešė greitai atbėgęs

Helijas, kurs pastebėjo, kaip jie glamonėjosi meiliai.

Kai tik Hefaistas išgirdo tą širdį veriančią žinią,

Tuoj nuskubėjo į kalvę, gudriai sugalvojęs atkeršyt.

Ten ant pakojo užkėlė priekalą ir nukalė tinklą,

275 Nepasiduodantį, tvirtą, kad jie išsiskirt negalėtų.

Tinklą klastingą nurezgęs ir tūždamas vis ant Arėjo,

Nunešė jį miegamajan, kur meilės patalas buvo.

Vieną jo galą tvirtai prikabino prie kojų tos lovos

Ir, palypėjęs aukštyn, juo palubį visą nukarstė

280 Tarsi voratinkliu plonu, kurio įžiūrėt nepajėgtų

Nė laimingieji dievai: jis buvo toks apgaulingas.

Šitokius spąstus gudriai virš patalo savo paspendęs,

Sakėsi vykstąs į Lemną, į gražią, patogią tvirtovę,

Nes iš visų kraštų ją vieną mėgo labiausiai.

285 Auksažaboklis Arėjas savy nebestygo, išgirdęs,

Kad nagingasis Hefaistas toli iš namų iškeliavo.

Atlėkė jis kaip matai į gražius iškeliavusio rūmus,

Kupinas meilės karštos Kiterietei gražiavainikei.

Ji neseniai tesugrįžo, aplankiusi tėvą Kronidą,

290 Ir po kelionės ilsėjos. Įėjęs į rūmus, Arėjas

Ėmė ją švelniai už rankos, vardu pavadino ir tarė:

„Eikim į guolį, mieloji, palinksminkim širdį sugulę,

Nėr ko bijoti Hefaisto, jisai iškeliavęs į Lemną

Sintijų pasižiūrėt, laukinių žmonių gargždžiabalsių.“

295 Taip jis kalbėjo, ir šiai malonu pasirodė prigulti.

Sugulė lovoj abu ir užmigo, tuo tarpu nukrito

Tinklas ant jų, padarytas gudraus, nagingo Hefaisto.

Nei pajudėt negalėjo nė vienas, nei atsikelti,

Aiškiai regėjo abu, į kokią bėdą pakliuvo.

300 Taip juos atrado, parėjęs namo, auksarankis dailidė,

Grįžęs iš kelio pirmiau, nei spėjo nuvykti į Lemną.

Helijas, jo įprašytas, bičiuliškai viską pasakė.

Greitai parėjęs namo, prislėgta širdžia krūtinėj

Tarpdury menės sustojo ir, perimtas pykčio bekraščio,

305 Gerklę paleido plačiai, kad visi dievai jį girdėtų:

„Tėve mūs Dzeuse ir jūs, dievai, laimingi per amžius!

Štai pažiūrėkit juokingo, drauge ir neleistino daikto!

Mat kaip Kronido duktė Afroditė man, šlubakojui,

Daro negarbę dažnai ir myli begėdį Arėją,

310 Jis mat gražus ir kojų tvirtų, o aš gi, nelaimei,

Šlubas užgimęs esu, ir kaltas dėl to ne kas kitas –

Vien tik manieji tėvai, kad būtų geriau jie negimę!

Štai pažiūrėkit į juos, kaip miega apsikabinę

Lovoje mano abu, o man – nors mirki iš gėdos.

315 Bet, aš tikiuos, neilgai begalės jie šitaip voliotis,

Nors ir mylėtųs labai. Praeis jiems noras miegoti,

Kai juos apraizgiusis tinklas neleis nė vienam atsikelti,

Kolei jos tėvas grąžins man dovanas mano gausingas,

Kiek aš jam tuosyk daviau, kai dukrai begėdei piršausi, –

320 Man ji patiko labai, nors buvo tuščia lengvabūdė.“

Taip jisai šaukė. Dievai susirinko namuos variaslenksčiuos.

Ir Poseidonas, žemės plakėjas, atėjo, ir Hermis,

Nešantis laimę, su juo, ir taiklusis šaulys Apolonas.

Deivės tačiau pasiliko namie ir eiti drovėjos.

325 Tarpdury menės sustojo dievai, gėrybių davėjai,

Ir nesuvaldomas juokas tuojau nemirtingus pagavo,

Kai sumanaus Hefaisto gudriąsias pinkles pamatė.

Vienas kuris iš jų atsiliepė, tardamas šitaip:

„Blogis gerai nesibaigia, ir klišis greitą pagauna,

330 Kaip štai Hefaistas dabar, nors šlubas, pavijo Arėją,

Kurs iš visų Olimpo dievų vis buvo greičiausias,

Kliaudai padėjo gudrybė. Taip jam, ištvirkėliui, reikia.“

Tarpdury šitaip sustoję, dievai tarp savęs šnekučiavo.

Dzeuso sūnus Apolonas juokaudamas Hermiui kalbėjo:

335 „Hermi, Kronido šaukly, visokių laimių davėjau!

Tiesą sakyk, ar tokiu tinklu apraizgytas norėtum

Lovoj gulėti dabar šalia Afroditės auksinės?“

Jam atsakydamas, tarė žinionešis Argžudis greitas:

„Jei tik įmanoma būtų, taiklusis šauly Apolonai:

340 Triskart tvirtesniais tinklais mane tegu visą apraizgo,

Ir susirinkę težiūri dievai ir gražiosios deivės –

Aš nedvejodamas migsiu šalia Afroditės auksinės.“

Taip jis atsakė, ir vėl sukvatojo dievai nemirtingi.

Tik Poseidonas juokaut nenorėjo ir prašė prispyręs

345 Garsų dailidę Hefaistą, kad teiktųs paleisti Arėją,

Kreipės maloniai į jį ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Tu jį paleisk. Sakau, štai girdint dievams nemirtingiems:

Ką įsakysi tik jam, jis viską darys be suktybių.“

Jam atsakydamas, tarė plačiai pagarsėjęs dailidė:

350 „Nė neprašyki geriau, Poseidonai, žemės glėbėjau.

Niekų bus darbas, žinok, už nenaudėlį galvą guldyti.

Kuo gi laiduosi tu man, štai girdint dievams nemirtingiems,

Jeigu Arėjas mokėt nenorės, iš kilpų ištrūkęs?“

Jam Poseidonas, žemės plakėjas, atsakė ir tarė:

355 „Mielas Hefaistai, žinok: jei paleistas iš kilpų Arėjas

Nesumokėjęs pabėgs – aš pats atlyginsiu viską.“

Jam tvirtarankis dailidė, tuomet atsakydamas, tarė:

„Tavo žodžiu man būtų dabar negražu netikėti.“

Šitai pasakęs, tinklus atrišo galingas Hefaistas.

360 Tiedu, pajutę, kad jau atsileido juos veržusios kilpos,

Šoko iš guolio skubiai, ir Arėjas į Trakiją movė,

O saldžiašypsnė graži Afroditė išdūmė į Kiprą,

Pafo šilely tenai jos rūmai ir aukuras buvo.

Ten ją išmaudė charitės ir kūną įtrynė alyvom

365 Tom nemirtingom, kurias dievai amžinieji vartoja,

Tuosyk drabužiais dailiais apvilko, net miela žiūrėti.

Šitaip dainavo dainius garsingas. Šviesus Odisėjas

Džiaugės širdingai, girdėdamas giesmę, patenkinti buvo

Ir išmanieji fajakai, laivais pagarsėję pasauly.

370 O Alkinojas liepė Halijui ir Laodamantui

Šokį pašokti, kuriuo su jais niekas rungtis nedrįso.

Paėmė tie į rankas purpurinį sviedinį gražų,

Jiems sumaningo Polibo seniau padarytą žaidimui.

Vienas, atgal atsilošęs, aukštai jį mėtė padangėn

375 Lig debesų juodų, o kitas, į viršų pašokęs,

Spėriai pagaudavo jį, nesiekdamas kojomis aslos.

Šitaip pasiautę abu ir sviedinį dailiai pamėtę,

Šokį pradėjo tuomet ant žemės, penėtojos močios,

Trypė jie viens paskui kitą, o pulkas vaikinų sustoję

380 Plojo katučių smagiai, aikštė net skambėjo nuo triukšmo.

Kreipėsi į Alkinoją šviesus Odisėjas ir tarė:

„O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Tikrą teisybę sakei, kad jūsų šokėjai geriausi,

Savo akim pamačiau, net baimė ima bežiūrint.“

385 Taip jis pasakė. Galybė šventa Alkinojas nudžiugo

Ir atsiliepdamas tarė pamėgusiems irklą fajakams:

„Prašom klausyti, fajakų vadai ir tarėjai protingi!

Mūsų svetys, atrodo, yra nepaprastas vyras.

Duokim tad jam dovanų, kaip mūs papročiai reikalauja.

390 Dvylika mūsų šaly yra aukštakilmių karalių,

Turinčių ženklą valdžios, aš pats jau tryliktas būsiu.

Taigi kiekvienas tegu po apsiaustą ar naują chitoną

Atneša ir nepagaili brangaus auksinio talento.

Viską sunešę, drauge į rankas atiduokime svečiui,

395 Kad, apsidžiaugęs širdy, galėtų jis sėst vakarienės.

O Eurialas turės jį žodžiais ir dovana kokia

Atsiprašyti už tai, kad sakė, kas vyrui netinka.“

Taip jis kalbėjo. Fajakai visi jam pritarė garsiai,

Pasiuntė tuoj šauklius, kad dovanas svečiui atneštų.

400 O Eurialas pakilo ir, jam atsakydamas, tarė:

„O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Atsiprašysiu aš svečią tuojau, kaip man tu kalbėjai.

Duosiu aš jam kalaviją varinį su rankena tamsia,

Vien sidabrinėm vinim padabinta, makštis padaryta

405 Jam iš drambliakaulio naujo, brangi dovana tai bus svečiui.“

Šitai pasakė ir tuoj kalaviją, sidabrais dabintą,

Padavė jis Odisėjui, tarydamas žodžiais sparnuotais:

„Sveikas lik, mielas svety! Jei žodis paikas išsprūdo,

Vėjai pagavę, tegu jį nuneš, kad ženklo neliktų.

410 Tau tegu leidžia dievai pamatyti žmoną ir grįžti

Savo šalin, ilgai nuo savųjų atskirtas kentėjai.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Dėkui širdingai, mielasis, dievai teduoda tau laimę,

Kad nereikėtų kada pasigesti šio kalavijo,

415 Man dovanojai tu jį, atsiprašymo žodį pasakęs.“

Ir ant peties kalaviją, sidabrais dabintą, pasvėrė.

Leidosi saulė, ir dovanos jam atkeliavo jau visos:

Garbūs šaukliai jas sunešė greit į namus Alkinojo.

Dovanas tąsias priėmę, vaikai Alkinojo beydžio

420 Viską sudėjo gražiai prie motinos savo garbingos.

Parvedė ir svečius jo galybė šventa Alkinojas,

Vyrai susėdo visi į tekintus krėslus aukštuosius.

Kreipėsi tuosyk jis į Aretę ir tarė jai šitaip:

„Eiki, mieloji, atneški apkaustytą skrynią geriausią,

425 Jon ir chitoną įdėk, ir švarų naują apsiaustą,

O ant ugnies trikojį statyk, ir vandenį kaiskit,

Kad, išsimaudęs ir visa gražiai sutvarkyta pamatęs,

Ką dovanų jam beydžiai fajakai davė šiandieną,

Svečias linksmai vaišintųs puotoj ir dainiaus klausytųs.

430 Aš nuo savęs dovanosiu dar jam šią taurę auksinę,

Išpuoštą dailiai, kad jis mane visados prisimintų,

Dzeusui namuos ir kitiems amžiniesiems nuliedamas auką.“

Taip jis kalbėjo. Aretė, mergas pašaukusi, liepė

Didįjį katilą imt ir tuoj ant ugnies pastatyti.

435 Žlugtinį tos trikojį kūrenamoj vietoj pastatė,

Pilną pripylė vandens ir, malkų atnešę, pakūrė.

Apsiautė katilo šonus liepsna ir vandenį šildė.

Svečiui Aretė šviesi iš menės atnešdino skrynią,

Dailiai darytą, o jon sudėjo dovanas brangias:

440 Apdarus, auksą ir visa, ką buvo sunešę fajakai.

O nuo savęs apsiaustą dar ji ir chitoną pridėjo.

Kreipėsi tuosyk į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Dangčio tu pats pažiūrėk ir tvirtą mazgą užmegzki,

Idant kelionėj kas nors neprapultų, kai tu atsigulsi,

445 Apimtas miego saldaus, juodajam laive daugiairkliam.“

Šitaip kalbėjo Aretė. Daug vargęs šviesus Odisėjas

Antvožą skrynios uždarė ir užmezgė mazgą tvirčiausią,

Sunkų atmegzt, kurio išmokė jį Kirkė galinga.

O ūkvedė, bemat paruošusi svečiui maudyklę,

450 Pakvietė jį vandenin. Širdis jam apsalo iš džiaugsmo,

Šiltą maudyklę išvydus. Nebuvo juk tekę matyt jos

Daugel dienų, kai paliko namus gražiakasės Kalipsės.

Toji tai rūpinos juo ir jį prižiūrėjo kaip dievą.

Svečią išmaudę švariai ir alyvom įtrynę, tarnaitės

455 Padavė jam apsivilkti chitoną ir gražų apsiaustą.

Taip išsiprausęs, nuėjo prie vyną girsnojančių vyrų.

O Nausikajė, kaip deivė graži, nedrąsiai įėjo

Ir atsistojo prie stulpo aukštoj ištaigingoj svetainėj.

Baisiai nustebo dabar, Odisėją tokį pamačius,

460 Kreipėsi droviai į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Sveikas nūn liki, svety! Tačiau, į gimtinę sugrįžęs,

Tu prisiminki mane: gyvybę skolingas man pirmai.“

Jai atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„O Nausikaje miela, dukterie garbaus Alkinojo!

465 Jei tik man leistų Kronidas, Heros perkūnvaldis vyras,

Grįžti gyvam namo, dienos grįžtamosios sulaukus!

Ten aš kas dieną tave kaip deivę širdžia dėkinga

Nuolat minėsiu: tu man gyvybę išgelbėjai, dukra.“

Jis atsisėdo į krėslą šalia Alkinojo karaliaus.

470 Mėsą supjaustė tarnai ir vyno atmiešę pastatė.

O skardžiabalsis šauklys čion atvedė dainių garbingą,

Mielą visiems Demodoką, atvedęs gražiai pasodino

Jį vidury svečių prie aukšto stulpo į krasę.

Tuosyk šviesus Odisėjas paprašė šauklį prieiti,

475 Šerno baltilčio mėsos nugarinės (jam buvo paskirtas

Dovis didžiausias) atpjovė gabalą riebų ir tarė:

„Šitą kąsnelį, šaukly, nunešęs paduok Demodokui,

Lai jis pavalgo. Nors liūdna, bet noriu jam širdį parodyt.

Žemėje mat visur, kol žmonės gyvens mirtingieji,

480 Dainiams jie meilę didžiausią ir pagarbą rodys, juos vienus

Mūza išmokė giedot ir dainių gentį pamilo.“

Taip jis pasakė. Šauklys, paėmęs rankomis mėsą,

Nunešė tuoj Demodokui. Tas džiaugėsi vaišėm širdingai.

Siekė svečiai ant stalo išdėstytų valgių gardžiųjų.

485 O kai alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Kreipėsi į Demodoką tuomet Odisėjas daugmintis:

„Man, Demodokai, brangesnis esi už visus mirtinguosius.

Mūzos, Kronido dukters, išmokytas ar Apolono,

Nūn tu be galo gražiai apgiedi achajų likimą,

490 Kiek prikentėjo, privargo ir ko nusipelnė herojai, –

Tarsi ten buvęs tu pats ar kito kalbą girdėjęs.

Tęsdamas giesmę, dabar padainuok apie arklį medinį,

Kaip jį padarė Epėjas, pamokytas deivės Atėnės,

Kaip jį tvirtovėn gudriai įstūmė šviesus Odisėjas,

495 Pilną ginkluotų karių, kurie Ilioną išgriovė.

Jeigu tad visa, kaip buvo, mokėsi tu padainuoti,

Drąsiai visiems ir visur galėsiu sakyti ir tvirtint,

Jog maloningas koks dievas tau įkvepia giesmę prakilnią.“

Taip jis pasakė, o dainius, paragintas dievo, pradėjo

500 Giesmę giedoti nuo to, kaip argiečiai laivais tvirtasuoliais

Išplaukė smagūs namo, palapinių miestą pakūrę.

Kam nereikėjo išvykt, vedami garbaus Odisėjo,

Trojos aikštėj sėdėjo, mediniam arkly pasislėpę.

Patys trojėnai mat jį tvirtovėn buvo įvilkę.

505 Taip jis stovėjo pily, o žmonės, suėję aplinkui,

Ginčijos, šaukė visi, ir nuomonė buvo trejopa:

Griozdą šį tuščiavidurį variniais kardais sukapoti

Ar ant tvirtovės užtempt ir suknežint, į grindinį metus,

Arba jį sveiką palikt, kaip auką dievams nemirtingiems;

510 Šiai paskutinei galop ir buvo lemta laimėti.

Buvo dalios mat skirta jiems žūt, kai įslinks į tvirtovę

Aukštas medinis arklys, kuriame sėdėjo geriausių

Argo herojų būrys ir prapultį nešė trojėnams.

Dainius dainavo toliau, kaip miestą išgriovė achajai,

515 Šokę iš arklio laukan ir tuščią slėptuvę palikę,

Kaip jų kuris kur plėšė ir griovė aukštą tvirtovę,

Kaip prie puikių Deifobo namų Odisėjas prišoko,

Tarsi Arėjas rūstus, su lygiu dievams Menelaju,

Kaip jisai grūmėsi ten, kautynių ugny atsidūręs,

520 Ir nugalėjo su deivės narsingos Atėnės pagalba.

Šitaip dainavo nūn dainius garsusis. Šviesus Odisėjas

Baisiai graudinos, skruostais nuo blakstienų ašaros sruvo.

Lygiai taip verkia žmona, sukniubus prie mylimo vyro,

Kai jis krinta kovoj už savo miestą ir žmones,

525 Nuo pražuvimo dienos vaikus ir pastogę begindams;

Mirštantį regi nūn jį, kaip silpdamas trūkčioja kūnas,

Krinta ant jo ir gailiai rypuoja, o priešai pripuolę

Žiauriai jai per pečius, per nugarą ietimi trenkia

Ir į vergiją išvaro, kad skurdą ir badą kentėtų,

530 Ten jai nuvysta skruostai nuo sielvarto didžio ir vargo, –

Taip Odisėjui dabar vis ašaros vilgė blakstienas.

Svečias nė vienas daugiau jo ašarų nepastebėjo,

Bet Alkinojas gerai jas matė ir viską suprato,

Nes jis sėdėjo šalia ir girdėjo kukčiojimą graudų.

535 Tuosyk prabilo ir tarė pamėgusiems irklą fajakams:

„Prašom klausyti, fajakų vadai ir tarėjai protingi!

Lai Demodokas padės kankles jau savo graudžiąsias.

Ta jo daina ne visiems mat šiandien linksmina širdį.

Kai tiktai vaišių metu mūs dieviškas dainius pragydo,

540 Ašarom plūsta svetys, nevaliodamas jų suvaldyti.

Skausmas bekraštis kažkoks jam apėmė širdį krūtinėj.

Dainiui tad reikia nutilt, kad džiaugsmo niekam nestigtų –

Nei šeimininkams, nei svečiui: tai bus daug gražesnis dalykas.

Svečiui brangiajam pagerbt jau šiandien parengta viskas –

545 Ir išleistuvės, ir doviai, kuriuos mes įdėjom iš meilės.

Mielas kaip brolis svetys ir prieglaudos ieškantis vargšas

Žmogui, kuris širdy išminties nors truputį turi.

Taigi ir tu į šalį gudriai nebesuk ir sakyki

Visa, ko klausiu, teisingai: tai bus daug gražesnis dalykas.

550 Vardą ištarki, kuriuo tave motina šaukė ir tėvas,

Taipgi kaimynai visi ir gyventojai miesto gausingi.

Niekur nėra juk pasauly žmogaus, kurs būtų be vardo,

Nei didžiaturčio, nei vargšo, kam teko sykį užgimti:

Kai atsiranda žmogus, gimdytojai duoda jam vardą.

555 Savąjį kraštą taip pat pasakyki, miestą ir kaimą,

Idant, minties pavaryti, laivai tave ten parvežtų,

Nes vairininkų jokių fajakų laivai neprivalo.

Vairo taip pat nėra, kaip esti laivuos kitataučių:

Patys žmonių mintis ir norą kiekvieną supranta.

560 Viso pasaulio miestus ir laukus derlingus jie žino,

Ir vandenynais plačiais, ir mariom lekia jie greitai,

Pilka miglų skraiste prisidengę. Jie nei sudužti

Baimės neturi jokios, nei šniokščiančioj jūroj paskęsti.

Tik aš girdėjau nesyk, kaip tėvas mūs Nausitojas,

565 Būdavo, sako – ant mūsų seniai Poseidonas šnairuojąs,

Kad, nebijodami nieko, visus, kas prašo, vežiojam.

Sakė, žadąs Poseidonas fajakų gražųjį laivą,

Grįžtantį taip iš kelionės, miglotoj jūroj pagriebti

Ir sudaužyt, o miestą kalnais didžiuliais aptverti.

570 Taip mums kalbėjo senukas. Ar dievas pažadą vykdys,

Ar kaip lig šiolei paliks – pareis nuo jo valios šventosios.

Nūn pasakyki tu mums ir aiškiai išdėstyki visa,

Kur tu klajojai ir kokius kraštus regėti tau teko,

Žmonės kokie tenai ir kokiuos jie miestuos gyvena,

575 Ar jie atšiaurūs visi, teisybės negerbią laukiniai,

Ar gal malonūs svečiams ir dievą jų širdys pažįsta.

Mums pasakyki, ko raudi tuojau ir dūsauji gailiai,

Argo danajų arba Iliono likimą išgirdęs.

Visa patvarkė dievai nemirtingi ir prapultį baisią

580 Leido žmonėms, kad jų vardą dainoj minėtų vaikaičiai.

Gal artimųjų kas nors yra Ilione tau žuvęs

Kaip karžygys – gal žentas ar uošvis. Jie mat brangiausi

Žmonės mūs širdžiai po tų, su kuriais mus kraujas surišo.

Ar gal bičiulis kuris, širdies pirmutinė paguoda,

585 Galvą padėjo tenai? Juk tikras draugas atstoja

Brolį tikriausią nesyk, jei tik išmintingas ir doras.“

IX GIESMĖ

Pasakojimai pas Alkinoją. Kiklopai

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Reikia teisybę sakyt, malonu mums dainiaus klausytis

Tokio, kaip šitas, dievams prilygstantis balso grožybe.

5 Nieko gražesnio, sakau, negalima žemėj norėti,

Regint linksmumą, kuris štai apėmęs žmogų kiekvieną.

Rūmuos aukštuos svečiai žavėdamies klausosi dainiaus,

Vienas prie kito susėdę, o skobnys lūžta gėrybėm,

Duona, mėsų kalnais, ir vyno pylėjas nespėja

10 Semt iš kratero ir pilt kiekvienam prinešęs į taurę.

Vaizdo gražesnio manoji širdis norėt nebegali.

Vis dėlto tau šiuo metu užėjo noras išgirsti

Mano nelaimes, bėdas, kad dūsaučiau, jas prisiminęs.

Kuo aš turėčiau pradėt ir kur galėsiu užbaigti,

15 Jeigu be saiko vargų dievai uraniečiai man davė?

Vardą visų pirma pasakysiu, ir jūs malonėkit

Jį atsiminti: jei kartais dienos, man žadėtos, išvengsiu –

Būsiu jums draugas visad, nors šaly tolimiausioj gyvenčiau.

Aš – Odisėjas, Laerto sūnus, pagarsėjęs pasauly

20 Savo gudrybėm, ir mano šlovė jau dangų pasiekė.

O gyvenu Itakėj šviesioj, joj Nerito kalnas

Šlama, žaliais miškais pasipuošęs: aplink, kur pažvelgsi –

Salos salelės visur, viena nuo kitos netoliese –

Dulichionas ir Samas, ir giriom apaugęs Dzakintas.

25 Nerias į jūrą Itakė žema, ir pati paskutinė

Ji vakaruos, o kitos daugiau pasidavę į rytus.

Kraštas uolotas, bet vyrai jo šaunūs, ir aš negalėčiau

Niekur sau rasti šalies, mielesnės už tėviškės žemę.

Ilgąmet laikė mane Kalipsė, deivė šviesioji,

30 Išgaubtaskliautėj oloj, norėjo, kad būčiau jos vyru.

Lygia dalia ir Kirkė mane, apžavais pagarsėjus,

Rūmuose laikė Ajajoj, norėjo, kad būčiau jos vyru.

Betgi jos mano širdies krūtinėj palenkt nevaliojo.

Nieko mat nėr už tėvus ir gimtąjį kraštą mielesnio,

35 Nors tu puošniausius namus ir perteklių visko turėtum

Sau svetimoj šaly, toli nuo brolių savųjų.

Tau apsakyti turiu vargingą savo kelionę,

Kokią man teikėsi duot Kronionas, grįžtant iš Trojos.

Iš Iliono kikonų šalin atvarė mus vėjas

40 Tiesiai Ismaran. Tą pilį išgrioviau, o žmones išžudėm.

Moteris jų visas ir turtą, iš miesto paėmę,

Išsidalijom, kad niekas be gero laimikio neliktų.

Tuosyk aš vyrams sakiau, kad bėgtų, kiek paneša kojos,

Bet jie, bepročiai gyvi, manęs ir klausyt nenorėjo.

45 Gėrė sau vyną visi ir pokyliui marių pakrantėj

Avinus pjovė pulkais su karvėm riebiom šleivakojėm.

Tuotarp kikonų bėgliai kitiems kikonams suriko,

Savo kaimynams, kurie atokiau nuo pajūrio gyveno,

Narsūs be galo ir skaičium gausingi, be to, dar įgudę

50 Stoti į kovą pėsti ir važiuoti, jei reikalas esti.

Vos tik prašvito, jų prilėkė tiek, kiek žiedų ir žolelių

Vasarą būna. Pamatėm, jog baisų likimą Kronidas

Lėmė mums, nelaimingiems, jog skausmo marias išbraidysim.

Stojom eilėn prie greitųjų laivų, ir kova prasidėjo,

55 Taikėm vieni kitus variniais iešmais ir ietim.

Rytą anksti ir kolei diena šventoji dienojo,

Gynėmės drąsiai ir priešą, nors daug galingesnį, atlaikėm.

Bet kai saulė palinko į jaučių atkinkymo metą,

Privertė bėgt achajus, jėgas palaužę, kikonai.

60 Taip iš kiekvieno mūs laivo po šešetą vyrų gražaulių

Galvas padėjo. Kiti nuo mirties ir likimo pabėgom.

Yrėmės sparčiai tolyn, marindami skausmą krūtinėj,

Smagūs išvengę mirties, nors teko draugus apraudoti.

Bet riestagaliai laivai negavo man leistis kelionėn,

65 Triskart vardais nepašaukus visų nelaimingų bičiulių,

Kritusių mūšio lauke nuo kikonų įsiutusių rankos.

O debesų atvarytojas Dzeusas, paleidęs Borėją,

Užvertė audrą ant mūs ir debesiu juodu užklojo

Žemę ir jūrą iškart, sutemo kaip rudenio naktį.

70 Priešakiu nėrės laivai į marias, o vėjo galybė

Traukė, prirėmus bures, ir tos braškėjo ir plyšo.

Jąsias paguldėm laivuos, aiškios prapulties nusigandę,

Ir, kiek turėjom jėgų, mes leidomės irtis į krantą.

Ten dvi naktis ir porą dienų be pertrūkio jokio

75 Mes išgulėjom, vargų ir skausmo širdim nukamuotom.

O kai trečiąją dieną Aušra gražiakasė pagimdė,

Stiebus pastatėme vėl ir, baltas bures atlapoję,

Sėdom laivuosna, kuriuos vairininkas vedė ir vėjas.

Gyvas ir sveikas sugrįžti į tėviškės žemę tikėjaus.

80 Bet kai Malėją lenkiau, srovė ir bangos galingos,

Draug su Borėju pagavę, tolyn nuo Kiterės nuvarė.

Vėlei devynias dienas pašėlę vėjai mus mėtė

Po žuvingąsias marias, o dešimtąją dieną išlipom

Mes lotofagų šaly, kur žiedus valgo kaip duoną.

85 Ten, kai išlipom į krantą ir gavom vandens pasisemti,

Išvirė mums draugai prie greitųjų laivų vakarienę.

Kai atgaivinom visi valgiu ir gėrimu širdis,

Pasiunčiau vyrus tuomet, kad jie sužinotų nuėję,

Kas per žmonės čionai maitinasi žemės gėrybėm.

90 Vyrus du rinkom rinkte, o trečią leidom kaip šauklį.

Jie iškeliavo ir greit lotofagų žmones sutiko.

O lotofagai galvot negalvojo pikta daryti

Mūsų žmonėms ir juos pavaišino lotosu gardžiu.

Kas paragauja bentsyk to vaisiaus, saldesnio už medų,

95 Grįžt nebenori atgal ir žinios neduoda saviesiems,

Lieka visas dienas ir gyvena čia su lotofagais,

Raško lotosą gardų ir savo šalį pamiršta.

Verkiančius juos todėl jėga parvaryti turėjau

Ir prie suolų pririšau laivuos gaubtašoniuos parvaręs.

100 Tuotarp kitiems mylimiesiems draugams aš, nieko nelaukęs,

Sėsti liepiau į greituosius laivus, bijojau, kad gali

Lotoso vėl kas nors paragaut ir grįžimą pamiršti.

Greitai sušoko visi ir, savo suoluos atsisėdę,

Vandenis jūros pilkosios irklais kapoti pagavo.

105 Yrėmės vėl tolyn, marindami skausmą krūtinėj,

Ir į kiklopų, nuožmių ir nemokančių būti vaišingų,

Žemę atvykom. Dievų nemirtingų valiai palikę,

Jie nei aria, nei sėja ir rankos neprideda niekur,

Nes ir be sėklos jiems, ir be arklo auga ten viskas:

110 Miežiai, geltoni kviečiai ir vynuogių kekės sultingos,

Tinkančios vynui puikiam: lietum jiems Dzeusas augina.

Jie nei vyrijų nešaukia bendrų, nei įstatymų leidžia,

O gyvena po vieną aukštųjų kalnų ir uolynų

Apvaliaskliaučiuos urvuos ir teisia kaip nori kiekvienas

115 Žmoną arba vaikus, nesiklausdamas niekad kaimynų.

Priešais uostą sala lėkštakrantė kyšo iš marių,

Ne per toli nuo kiklopų jinai, bet ir ne arčiausiai,

Girių pilna. Laukinių ožkų ten bandos didžiulės.

Niekas nevaiko mat jų: žmogus ten nekelia kojos

120 Ir su šunim nesibasto medžiot, nelando po girią

Ir nesikarsto viršūnėm kalnų, nebijodamas vargo.

Ten nei galvijų ganyt, nei arti niekas nebando.

Taip ji ir stovi dyka, nemačiusi arklo nei sėklos.

Žmonės joje negyvena, tik veisiasi ožkos mekeklės.

125 Mat raudonsnapių laivų neturėjo niekad kiklopai,

Neatsirado jų tarpe dailidžių, kurie pastatytų

Tvirtasuolius laivus jiems, valiojančius siekti kiekvieną

Kraštą, kur žmonės gyvena: o žmonės lankosi tankiai

Vienas pas kitą ir, sėdę į laivą, plaukia per jūras.

130 Jie sugebėtų išdirbt ir kiklopų dykuojančią salą,

Žemė jos neprasta, ir viskas augtų kaip reikia.

Jūros pilkosios pakrantėm – pievos, kiek akys užmato,

Drėgnos, prižėlę tirštai, ten vynuogės tarptų per amžius.

Plotai – tik ark ir norėk, javai tau virstų iš dirvos,

135 Pjauk išsijuosęs kasmet: toksai laukų derlingumas.

Prieplauka kaip patogi! Laivams nereikia grandinių,

Nei tau inkaro mest, nei lynu rišti prie kranto.

Priešakiu smėlį pasiekia ir gali stovėt, kol jūreiviams

Noras plaukti užeis, ir tinkamas vėjas ims pūsti.

140 Įlankos tos gale iš olos, atsivėrusios kriaušy,

Trykšta tyra versmė, aplinkui tuopos žaliuoja.

Ten mes pataikėm atplaukt, kažin koks dievas mus vedė,

Nakčiai taip baisiai sutemus, jog nieko nebuvo matyti.

Miglos tirščiausios užklojo laivus, o mėnuo padangėj

145 Nešvietė tąnakt visai, po storais debesim pasislėpęs.

Niekas tad savo akim salos pastebėt negalėjo,

Ir kad, pasiekusios krantą, bangos sudūžta, nematėm,

Kol tvirtasuoliai laivai į smėlį kietai įsirėžė.

Kai jie sustojo visi, bures nuleidome tuosyk

150 Ir išlipom pulku į miglotąją marių pakrantę.

Ten truputėlį nusnūdom ir laukėm Aušros pasirodant.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Mes tuoj pasklidom saloj, norėdami ją apžiūrėti.

Nimfos, tos dukterys tikros egidvaldžio Dzeuso, atvarė

155 Būrį laukinių ožkų, kad vyrams būtų ko valgyt.

Plačiažiedes akstis bei lankus riestuosius pastvėrę

Iš gaubtašonių laivų ir kuopom trim pasiskirstę,

Šaudyt pradėjom, ir dievas mums davė gausiai žvėrienos.

Dvylika buvo laivų su manim, ir gavo kiekvienas

160 Jų po devynias ožkas, o dešimtį sau pasiskyriau.

Ištisą dieną todėl, kol saulė šviesi nusileido,

Smagūs sėdėjom puotoj ir šutinom mėsą ir vyną.

Vynas raudonas laivuos nebuvo dar mums pasibaigęs,

Jo dar turėjom, nes buvo ąsočiuos nemaža kiekvienas

165 Sau prisipylęs, kai plėšėm kikonų šventąją pilį.

Priešais, kikonų saloj, kur kyšojo ne per toliausiai,

Matėme dūmus ir balsą girdėjom ir jų, ir avelių.

Kai nusileido jau saulė ir sutemos apgaubė žemę,

Sugulėm vyrai visi ant kranto marių pilkųjų.

170 O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Sukviečiau aš į vyriją visus ir taip jiems kalbėjau:

„Jūs, bendražygiai mieli, pasilikite čia ir palaukit,

Kol aš su savo laivu, kelis pasiėmęs, nuplauksiu

Ir pamėginsiu ištirti, kas ten per žmonės gyvena:

175 Ar jie atšiaurūs begal, teisybės negerbią laukiniai,

O gal malonūs svečiams ir dievą pažįsta jų širdys.“

Taip jiems pasakęs, sėdau į laivą ir paliepiau sėsti

Savo kelionės draugams ir lynus atrišti nuo kranto.

Greitai sušoko visi ir, savo suoluos atsisėdę,

180 Vandenis jūros pilkosios irklais kapoti pagavo.

Kai atsiyrėm į salą, buvusią ne per toliausiai,

Jos viename krašte pamatėme žiojinčią olą,

Aukštą ir plačią, apaugusią laurais. Jon avys ir ožkos

Naktį sueidavo gult. Aplinkui kiemas plačiausias,

185 Visas aptvertas: ant pamatų sunkių akmeninių

Sienos iš rąstų pušies ir ąžuolo aukštaviršūnio.

Milžinas toks gyveno tenai ir kaimenę savo

Nuolat ganydavo vienas, toli nuo kitų nusivaręs.

Jis nebendravo su niekuo ir buvo tikras laukinis.

190 Vyras tasai atrodė baisus ir į duonvalgį žmogų

Nepanašus visai: kaip kalnų viršūnė jis buvo,

Giriom apaugus, kuri pro kitas prasišauna padangėn.

Didžiajai daliai savų bendražygių aš paliepiau niekur

Neiti nuo laivo toliau ir saugoti jį rūpestingai,

195 Ryžausi eiti vien pats, drauge pasiėmęs drąsiausių

Dvylika vyrų. Nešiaus ožiakailį juodojo vyno,

Gero, saldaus, kurio man pripylęs buvo Maronas,

Senas žynys Apolono, globojančio šventą Ismarą.

Pagerbėm jį tada, skriaudos nepadarę jo žmonai

200 Nei jo vaikams: Apolono žalioj giraitėj gyveno

Tas Evantidas Maronas ir man dovanų nešykštėjo.

Davė aukso gražaus septynetą visą talentų,

Davė sidabro kraterą ir dvylika amforų vyno,

Dieviško gėrimo to, stipraus, neskiesto, pripylė.

205 Nejautė niekas namuos, kad būta šitokio vyno –

Tarnas nė joks nei tarnaitė, tiktai šeimininkas žinojo,

Jo geraširdė žmona ir jų ūkvedė rūpestinga.

Jeigu kas gėrė kada tą saldų vyną raudoną,

Dvidešimt kartų daugiau vandens negu vyno sau pylė,

210 Ir iš kratero plačiai dar sklido dangiškas kvapas,

Toks malonus, jog buvo sunku iškęsti negėrus.

Ožkailį vyno nešiaus didžiulį ir krepšį pintinį,

Valgio prikrovęs. Širdis, nors drąsinos, jautė iš anksto,

Kad susitikti turėsiu žmogų galingą ir baisų,

215 Tikrą laukinį, tiesos ir teisybės nežinantį niekad.

Olą pasiekėme greit, tačiau jo namie neužtikom,

Ganė mat savo avis, toli į pievas nuginęs.

Tad mes įėjom olon ir smalsiai dairėmės visko.

Sūrių krepšiai prikrauti; ėryčiai jauni ir ožkiukai

220 Buvo visi užtverti. Kiekvienas pulkas turėjo

Atskirą gardą: vienur ankstyvieji, kitur vidutiniai,

Dar toliau patys mažieji. Indai pilninteliai pieno,

Visos puodynės, ąsočiai ir milžtuvės ką tik primelžtos.

Mano bičiuliai pradžioj prisispyrę prašė tik viena –

225 Sūrius paimti visus ir grįžti, paskui sugalvojo

Ir oželius su ėriukais, gardus atidarius, išleisti,

Nusivaryti laivan ir vežtis per vandenis pilkus.

Aš nenorėjau klausyt, nors būta geriau nusileisti,

Jį pamatyti geidžiau, maniau – gal svetingai priimtų.

230 Bet pasirodymas vyrams tikrai neišėjo į gera!

Ugnį sau susikūrėm, aukas sudėjom ir patys,

Sūrių paėmę, pavalgėm ir laukėm oloj atsisėdę,

Kolei jis bandą pargins. Pareidamas glėbį didžiausią

Parnešė malkų sausų, kad būtų kuo pasišviesti.

235 Sviedė atvilkęs į aslą, net žemė aplink sudrebėjo.

Mes nusigandę visi į tolimą kampą nulindom.

Senis riebiąsias avis į plačią olą suleido,

Buvo mat melžiamos jos, o visą vyrišką veislę,

Avinus su ožiais, kieme aukštasieniam paliko.

240 Tuosyk nuo žemės lengvai pakėlė akmenį baisų

Ir išėjimą užstatė. Bent dvidešimt du keturračiai

Stiprūs vežimai akmens to nebūtų niekaip pavežę:

Tokią tai uolą atnešęs, jis urvo angą uždarė

Ir atsisėdęs avis ir mekenančias ožkas ramiausiai

245 Melžė visas paeiliui ir davė pažįsti jaunikliams.

Baltojo pieno, anksčiau surauginto, pusę paėmęs,

Į plaušines naujas supylė ir sūrius paslėgė.

Antrąją pusę, supilstęs į puodus, pastatė, kad būtų

Gerti, kai noras užeis, ir valgyti jam vakarienei.

250 Vakaro ruošą pabaigęs ir visa kaip reikia sutvarkęs,

Ugnį pakūrė ir, mus šviesoj pastebėjęs, paklausė:

„O, kiek svečių! Kas gi būsit? Iš kur jus vilnys atplukdė?

Ar su kokiais reikalais, ar bastotės mariom be tikslo,

Tarsi plėšikai, kurie į pavojų ir savo gyvybę

255 Stato dažnai, ir žmonėms sutiktiesiems pikta padaro.“

Taip jis kalbėjo, o mums ir širdys sustingo krūtinėj:

Taip nusigandom jo balso garsaus ir milžino ūgio.

Vis dėlto jam atsakiau, kiek įstengdamas baimę suvaldęs:

„Esam achajai, žinok, ir klaidžiojam mariom nuo Trojos,

260 Blaškomi vėjų seniai vandenynų plotuos beribiuos,

Norim pasiekti namus, tačiau gal būsim pasukę

Ne į tą pusę, matyt, paklaidinti mus Dzeusas panoro.

Mes čia visi Atrėjo sūnaus Agamemnono žmonės.

Jojo didžiulė šlovė pasiekė aukštą padangę:

265 Tokią tvirtovę išgriovė ir tiek jis vyrų paklojo.

Puolę ant žemės ir tau kelius apkabinę, maldaujam:

Savo pastogėj priimk mus svetingai ir dovaną duoki

Mums, kai keliausim iš čia, kaip svečiui įprasta duoti.

Tu pabijok, mielasis, dievų, mes prieglobos prašom.

270 Dzeusas, globėjas keleivių, kurie reikalingi pagalbos,

Žingsnį kiekvieną dorų keliauninkų palydi ir sergsti.“

Taip aš kalbėjau, o jis, kraugerys neregėtas, atsakė:

„Baisiai tu kvailas, svety, ar labai iš toli atkeliavęs,

Jei man liepi pagerbti dievus ar jų pabijoti.

275 Įsidėmėk: kiklopai egidvaldžio Dzeuso nepaiso

Nei laimingųjų dievų – toli jiems lig mūsų galybės.

Nenusigąsiu aš Dzeuso piktumo ir tavo bičiulių

Draug su tavim nepaliksiu gyvų, jei pats nenorėsiu.

Man pasakyki geriau, kur tvirtąjį laivą palikot,

280 Ar jis čia pat, ar stovi toliau, aš noriu žinoti.“

Taip jis teiravos, tačiau daug mačiusio nesuklaidino.

Taigi jam drąsiai atrėžiau, gudriai pameluodamas viską:

„Mums Poseidonas, žemės plakėjas, laivą sudaužė,

Blokšdamas į uolas, kurios, išsišovę kaip kalnas,

285 Stovi prie jūsų krantų. Skeveldras nunešė vilnys.

Aš tik ir jie štai keli nuo mirties netikėtos ištrūkom.“

Taip jam kalbėjau, o jis, kraugerys neregėtas, pašoko

Ir, nebetaręs nė žodžio, pasiausdamas rankom galingom,

Stvėrė po vyrą ir trenkė į aslą tarytum šunyčius,

290 Smegenys jų tik ištiško, ir žemėj dėmė pasidarė.

Juodu sudraskė tuojau ir pasitiekė sau vakarienę.

Rijo kaip liūtas, kalnų užaugintas, nespjaudamas nieko, –

Vidurius jų ir mėsas, ir kaulus jų smegeningus.

Ėmėm raudoti visi, ir rankas mes kėlėm į Dzeusą

295 Dėl baisybių tokių: neviltis mums dvasią sugniaužė.

Pilvą didžiulį sau prisikimšęs žmogienos, kiklopas

Pieno neskiesto gardžiai atsigėrė ir tarpu avelių,

Urvo plataus vidury, išsidrėbęs asloj užmigo.

Tuosyk drąsiojoj širdy buvau besiryžtąs jau šokti

300 Ir, kalaviją, kuris prie šono kabojo, ištraukęs,

Jam į krūtinę susmeigt, ranka apčiuopęs tą vietą

Virš kepenų, kur dangos, tačiau atitokau aš greitai.

Būtų reikėję visiems baisaus mums galo sulaukti,

Niekaip nebūtum valioję mes nuo išėjimo atstumti

305 Didžio akmens, kuriuo jas buvo užstatęs kiklopas.

Taip aimanavom visi ir laukėm Aušros pasirodant.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Ugnį pakūrė, avis su ožkom pamelžė kiklopas

Vėl paeiliui visas ir davė pažįsti jaunikliams.

310 Rytmečio ruošą pabaigęs ir visa kaip reikia sutvarkęs,

Stvėrė du vyrus jis vėl ir pusrytį sau pasidarė.

Papusryčiavęs išleido iš urvo kaimenę riebią,

Uolą nuo durų lengvai atsikėlęs ir vėl ją užstatęs,

Tarsi ne uolą – strėlinės dangtelį būtų kilojęs.

315 Švilpaudamas linksmai, išvarė kiklopas į kalnus

Riebias avis, o aš pasilikęs kerštą galvojau,

Kaip atsilyginsiu jam, ir meldžiau pagalbos Atėnę.

Visa apsvarstęs širdy, sugalvojau taip padaryti.

Vėzdas kiklopo stambus kampe prie gardo gulėjo

320 Žalio alyvmedžio. Jį nusikirto, kad būtų išdžiūvęs

Vietoj lazdos. Į jį pažiūrėję, visi mes nusprendėm:

Stiebas išeitų neblogas prekiniam laivui juodajam,

Dvidešimtirkliam, kuris vandenyną platųjį skrodžia, –

Tokio ilgumo ir tokio storio buvo tas vėzdas.

325 Perkirtau jį aš pusiau ir, sieksninį strampą nutvėręs,

Padaviau greitai draugams ir liepiau gražiai nugenėti.

Vyrai nulupo dar jį. Tuomet, nelaukdamas nieko,

Galą smailai nutašiau ir apdeginau, ugnį sukūręs.

Darbą pabaigęs, gerai aš paslėpiau vėzdą po mėšlu.

330 Mėšlo netrūko uoloj, gulėjo krūvos didžiausios.

Paliepiau vyrams, kad burtą jie mestų ir taip nustatytų,

Kas man padėti turės ir vėzdą, kaip reik įsitvėręs,

Burbins kiklopui akin, kai apims jį miegas saldusis.

Burtas iškrito tiems, kurių ir pats aš norėjau, –

335 Ketvertui vyrų drąsių, prie jų prisidėjau aš penktas.

Temstant grįžo kiklopas ir parginė bandą gražvilnę.

Savo riebiąsias avis į plačią olą suleido

Šiandien visas, aukštasieniam kieme nė vienos nepalikęs,

Rasi, nujausdamas ką, ar gal jam dievas taip liepė.

340 Akmenį sunkų lengvai pakėlęs, angą užstatė

Ir atsisėdęs avis ir mekenančias ožkas ramiausiai

Vėlei pamelžė visas ir davė pažįsti jaunikliams.

Savąją ruošą pabaigęs ir visa kaip reikia sutvarkęs,

Stvėrė du vyrus jis vėl ir pasitiekė sau vakarienę.

345 Tuosyk, priėjęs artyn, tariau aš drąsiai kiklopui,

Pilną dubenį vyno tamsaus laikydamas rankoj:

„Prašom, kiklope, išgerk mūs vyno, žmogienos privalgęs.

Tu pamatysi, koks buvo vynas laive, kurs paskendo.

Šitą aš saugojau tau kaip auką jei, mūs pagailėjęs,

350 Grįžti padėsi namo. Tačiau tu nuožmus nematytai.

Kas, besarmati, norės daugiau pas tave bevažiuoti

Iš svetimųjų kraštų, kai darai, kaip niekas nedaro?“

Taip jam sakiau, o jis išgėrė, ir baisiai patiko

Gėrimas mano saldus, tad prašė, kad vėl jam įpilčiau:

355 „Duok, meldžiamasis, daugiau ir man pasakyki tu vardą

Savo dabar, dovanų aš tau negailėsiu džiaugsmingų.

Mūsų, kiklopų, žemė naši, ir vynuogės dera,

Tinkančios vynui puikiam: lietum jas Dzeusas augina.

Tavo gardesnis tačiau už ambroziją man ir nektarą.“

360 Taip jis kalbėjo, o aš vėl pyliau tamsųjį vyną.

Triskart įpyliau aš jam, ir triskart išgėrė beprotis.

O kai nuo vyno visai tamsu jam galvoj pasidarė,

Tuosyk kreipiausi į jį, sakydamas žodžiais maloniai:

„Manojo vardo garsaus tau reikia. Gerai, pasakysiu

365 Jį tau, kiklope, tik duok man dovaną savo žadėtą:

Niekas esu aš vardu. Nieku vadina lig šiolei

Tėvas ir močia mane, ir mano gerieji kaimynai.“

Taip jam kalbėjau, o jis, kraugerys neregėtas, atsakė:

„Nieką suėsiu aš paskutinį, kitus kai pabaigsiu.

370 Jų pirmutinių eilė: tai tau dovana, kaip žadėjau.“

Ir, visu kūnu atgal pasidavęs, aukštielninkas krito

Jis ir sudribo, galvą atlošęs. Tramdytojas miegas

Įveikė jį dabar. Srautu pro gerklę jam pylės

Vynas ir gabalai mėsų, jis raugėjo girtas.

375 Į žarijas giliai ugniakure vėzdą įgrūdau,

Kad įsidegtų karštai, o žodžiais drąsinau vyrus,

Idant, kai baimė pagaus, į kampą kuris nenulįstų.

Tvirtas alyvos baslys, pagruzdėjęs ugny ir įkaitęs,

Įsiliepsnojo gerai, net plieskė visas, nors žalias.

380 Greitai ištraukęs aš jį, prie kiklopo prišokau, o vyrai

Stojo visi prie manęs, jiems drąsą įkvėpė dievas.

Kieto alyvmedžio kartį, aštriai nutašytą, pastvėrę

Movė kiklopui akin, o aš, užgulęs ant galo,

Gręžti ėmiau, kaip laivo sijas kad gręžia dailidė,

385 Spausdamas grąžtą, o jo padėjėjai, diržą paėmę

Už abiejų galų, taip suka, jog grąžtas net zvimbia, –

Lygiai taip mes dabar, apdegintą baslį primygę,

Sukom kaip grąžtą, o kraujas pasruvęs čirškė nuo karščio.

Antakis jo ir blakstienos nuskrudę sviltais pakvipo,

390 Degant lėliukei, o šaknys akies spragėjo ir šnypštė.

Lygiai taip kalvis, kai nukala kaplį ar kirvį didžiulį,

Meta šaltan vandenin jį, karštą ir šnypščiantį baisiai,

Grūdina taip: vanduo mat sukietina dvigubai plieną,

Lygiai taip šnypštė baisioji akis nuo alyvmedžio vėzdo.

395 Klaikiai subliovė kiklopas, net aidas uolom nuskardėjo.

Mes nusigandę išlakstėm, o jis greit pagriebęs ištraukė

Vėzdą iš savo akies, kraujais aptekusį visą,

Trenkė šalin jį rankom abiem, pykčiu nesitvėręs,

Ir, net paspringdamas, šaukė kiklopams, kurie artimiausioj

400 Jo kaimynystėj gyveno, urvuos aukštauolių kalnynų.

Riksmą išgirdę, tuojau iš visur susirinko kaimynai

Ir, prie uolos sustoję, teiravosi, kas pasidarė:

„Kas atsitiko tau, Polifemai, kad plyšoji šitaip

Dievišką naktį ir mums tu ramiai neduodi miegoti?

405 Rasi tavąsias avis žmogus mirtingas koks grobia,

Ar gal kas patį jėga ar vylium nori užmušti?“

Jiems iš olos Polifemas baisus atsakė ir tarė:

„Niekas mane, draugai, nužudyti nori gudrybe.“

Jam atsakydami, žodžiais sparnuotais kalbėjo kaimynai:

410 „Jeigu tavęs, oloj užsidariusio, niekas neskriaudžia,

Tai nuo Dzeuso duotosios ligos nėr vaisto kitokio,

O Poseidoną tu, savąjį tėvą, maldauki pagalbos.“

Taip jam atsakę, nuėjo. Širdis man juokės krūtinėj:

Vardas jį kvailas apgavo ir mano beydis gudrumas.

415 Inkštė iš didelio skausmo ir sunkiai dejavo kiklopas,

Čiuopdamas rankom akmens, suradęs atkėlė nuo durų

Ir atsisėdo angoj, rankas išskėtęs į šonus:

Gal su avelėm kas nors mėgins iš urvo pasprukti.

Mat kraugerys galvojo, kad aš tartum kūdikis paikas.

420 Kiek apsigandęs, svarsčiau, kaip išeitį rasti geresnę,

Kaip man išgelbėt draugus nuo mirties ir pačiam dar

Likti gyvam, tad apmečiau viską ir laužiau sau galvą.

Veikti reikėjo skubiai, mirtis jau buvo ant nosies.

Visa apsvarstęs širdy, nusprendžiau taip padaryti:

425 Kaimenėj buvo nemaža riebių avinų tankiagaurių,

Veislinių tekių diktų, ilgom apytamsėm vilnom.

Juos surišau vytim, susukęs gerai, kad nelūžtų, –

Tom, ant kurių gulėjo kiklopas, sauvalis pabaisa,

Ėmęs iš karto po tris: mat vyrą neš vidurinis,

430 Pora kitų, iš šalių eidami, turės jį pridengti.

Šitaip po vyrą laikė trijulė, o aš gi tuo tarpu,

Nusižiūrėjęs sau tekį, kurs kaimenėj buvo didžiausias,

Nugaron jo įkibau, paskui, nepaleisdamas vilnų,

Nušliaužiau kuo atsargiausiai į papilvę plačią, gauruotą,

435 Kumščius sugniaužiau kietai ir kiūtojau drebančia širdžia.

Dūsavom sunkiai visi ir laukėm Aušros pasirodant.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Ėmė iš užtvaro bėgt avinai laukan į ganyklą.

Avys ir ožkos jo bliovė ir trypė kūtėj nemelžtos.

440 Tešmenys sprogo pilni. O jų šeimininkas, iš didžio

Skausmo sukandęs dantis, avinams, kai ėjo pro šalį,

Nugaras čiuopė visiems. Galvon neatėjo bepročiui,

Kad papilvėj ilgavilnių žmogus galėtų koks būti.

Tekis didysis prie durų atėjo pats paskutinis.

445 Vilnos ir aš, gudragalvis, didžiai jam sunkinom žingsnį.

Jį čiupinėjo ilgai rūstus Polifemas ir sakė:

„Avine mielas, kodėl iš olos eini tu šį rytą

Pats paskutinis? Anksčiau nuo avių nesilikdavai niekad.

Būdavo, prieky visų šokinėdamas bėgi ganyklon,

450 Kur tik sodresnė žolė, pirmasis skubi prie upelio,

Ir į kūtes tu sotus gebėdavai grįžt pirmutinis

Vakaro metą. O nūn tu paskiausias. Ar tau šeimininko

Gaila akies? Ją piktas žmogus man vakar išvėrė

Su pasalūnais draugais, vynu aptemdinęs protą, –

455 Niekas prakeiktas, kuris nuo mirties nepaspruks, aš prisiekiu.

O kad atjaustum mane ir, žodį mokėdamas tarti,

Man pasakytum, kur jis nūn slepias nuo mano rūstybės!

Trenkčiau į slenkstį aš jį, kad smegenys baltos ištikštų

Žemėj po aslą plačiai, ir mano širdis atsigautų,

460 Skausmo nejausčiau, kurį padarė tas niekšiškas Niekas.

Šitai pasakė ir aviną savo išleido į lauką.

Kai nuo kiklopo olos ir nuo kiemo mes kiek atitolom,

Tuoj iš po avino aš išlindau ir vyrus paleidau.

Avinus plonakojus, tuklius ir gerai nupenėtus,

465 Didelį ratą apsukę, skubiai nusivarėm prie laivo.

Baisiai nudžiugo draugai, kai mus pamatė sugrįžtant,

Tuos, kas išvengėm mirties, o žuvusių verkė, gailėjo.

Bet aš neleidau raudot ir tyliai akim tepamerkiau,

Liepdamas gražiavilnius tuos avinus, nieko nelaukus,

470 Imt su savim į laivą ir leistis į marių platybę.

Greitai sušoko visi ir, savo suoluos atsisėdę,

Vandenis jūros pilkosios irklais kapoti pagavo.

Kai nusiyrėme tiek, kiek šaukiančio balsas nueina,

Plūsti kiklopą ėmiau, sakydamas žodžiais rūstingais:

475 „Tau nederėjo beginklio žmogaus draugus nelaimingus

Traiškyt ir ėst gaubtaskliautėj oloj, pagrobus per jėgą,

Taip atmokėti seniai priderėjo už darbus baisingus

Tau, nevidone, kad savo namuos be gėdos galėjai

Ryti svečius. Tai Dzeuso bausmė ir kitų olimpiečių.“

480 Taip aš kalbėjau, o jis, širdyje baisiau dar įtūžęs,

Šoko artyn ir, aukštą kalno viršūnę atplėšęs,

Tėškė į jūrą tiesiog priešakin mūs laivo juodsnapio.

Maža betrūko, ir būtų pataikęs į smailgalį vairo.

Jūra plačiai subangavo visa nuo smūgio galingo.

485 Vilnys, riedėję į krantą, mūs laivą pagavo ir nešė

Greitai iš jūros atgal ir grėsė salon parplukdyti.

Pagriebiau tad į rankas aš kartį ilgą ir storą

Ir atsistūmiau nuo kranto, o vyrams, galva pamojęs,

Irklus užgulti liepiau ir bėgti, kiek pagali jėgos,

490 Nuo pražuvimo baisaus. Tie yrės visi susirietę.

O kai jau dveja mes tiek pasistūmę buvom nuo kranto,

Vėl aš norėjau surikti kiklopui, bet, vyrai sušokę,

Tildė, ramino mane, kokiais tik žodžiais mokėjo:

„Liaukis, nenuorama tu! Kam erzinti žmogų laukinį?

495 Sviesdamas akmenį tą į jūrą, mūs laivą atvarė

Savo pakrantėn atgal. Tikrai čia galą mes gausim.

Jeigu tik balsą išgirs, jei žodį bent vieną ištarsim,

Jis mums ir galvas visiems, ir laivo sienojus suknežins,

Antrąkart uolą aštriausią paleidęs. Galingi jo smūgiai.“

500 Taip jie kalbėjo, bet mano širdis drąsioji neklausė,

Ir, begalingai įpykęs, pradėjau jį vėlei vainoti:

„Jeigu, kiklope, tave kas, žmonių mirtingų pamatęs,

Kartais paklaustų, kas tau taip baisiai akį išdūrė,

Jam atsakyk: Odisėjas, Laerto sūnus margamintis,

505 Miestų griovėjas, kurio namai Itakėje stovi.“

Taip aš kalbėjau, o jis, iš skausmo vaitodamas, tarė:

„Oi oi oi! Taigi įvyko, kas buvo seniai pasakyta.

Pranašas čia kitados Eurimidas Telemas gyveno,

Vyras garbingas, garsus, kurs ateitį spėti mokėjo.

510 Jis prie kiklopų sulaukė senatvės ir jiems pranašavo.

Taigi pasakė jis man, kas šiandien turėjo įvykti, –

Kad Odisėjo ranka užtemdys regėjimą šviesų.

Aš pagalvojau tuomet, kad vyras stiprus ir didžiulis

Čion atkeliauti turės, jėgų neįveikiamų pilnas, –

515 Buvo nykštukas tiktai, nususėlis, niekam netikęs,

Atėmė šviesą akies, vynu apsvaiginęs klastingai.

Bet, Odisėjau, sugrįžk, gražiai aš tave pamylėsiu

Ir paprašysiu žemės plakėją namo parlydėti.

Aš gi jo vaikas esu, manimi jis didžiuojas kaip tėvas.

520 Akį išgydys man jis panorėjęs, o ne kas kitas

Iš laimingųjų dievų ar žmonių mirtingų šioj žemėj.“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakydamas šitaip atrėžiau:

„Oi, kad galėčiau dabar, gyvybę ir amą atėmęs,

Taip nudanginti tave į Hado šešėlių buveinę,

525 Kaip tau negali akies išgydyti žemės plakėjas.“

Taip aš kalbėjau. Rankas į dangų žvaigždėtą iškėlęs,

Ėmė karštai maldauti jisai Poseidoną galingą:

„O Poseidone, tu žemės glėbėjau mėlyngarbani!

Jeigu aš tavo sūnus, ir manim tu didžiuojies kaip tėvas,

530 Duok, kad negrįžtų namo Odisėjas, miestų griovikas,

Seno Laerto sūnus, kuris gyvena Itakėj.

O jei žadėta lemties artimuosius išvysti ir savo

Aukštastogius namus, ir mieląją tėviškės žemę –

Lai jis suvargęs pareis, netekęs visų bendražygių,

535 Svetimo krašto laivu, ir namie lai negandus randa.“

Taip jis maldaudamas šaukė, jį mėlyngarbanis girdėjo.

Taigi vėl akmenį stvėrė, ir dar didesnį šį kartą,

Atsivėdėjo ir tėškė, kiek leido jėgos besaikės,

Jūron pilkojon tiesiog į priešakį juodo mūs laivo.

540 Maža betrūko, ir būtų pataikęs į vairo viršūnę.

Jūra tuojau subangavo visa nuo smūgio galingo,

Laivą pagavo vilnis ir nešė į mūsų pakrantę.

Taip mes laimingai pasiekėme salą, kur buvo sustoję

Mūsų kiti tvirtasuoliai laivai, aplinkui sėdėjo

545 Baisiai nuliūdę draugai ir mūs nekantraudami laukė.

Laivą atplaukę pastatėm ant smėlio kopų pakrantėj,

Tuosyk išlipom visi į krantą marių pilkųjų

Ir, išsivarę kiklopo bandas iš gaubtojo laivo,

Pasidalijom, kad nieks be laimikio dalies nepaliktų.

550 Didįjį aviną man vienam draugai gražiaauliai

Padovanojo, gražiai susitarę. Aš jį paaukojau

Dzeusui Kronidui juodmigliui, kurs valdo visą pasaulį.

Deginau kulšis pakrantėj, tačiau jis paniekino auką,

Buvo nuspręsta mat jo visus paskandinti lig vieno

555 Tvirtasuolius laivus drauge su vyrais narsiaisiais.

Ištisą dieną tada, kol saulė šviesi nusileido,

Smagūs sėdėjom puotoj ir šutinom mėsą ir vyną.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Sugulėm vyrai visi ant kranto marių pilkųjų.

560 O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Sušaukiau tuosyk visus ir paliepiau sėsti laivuosna

Savo kelionės draugams ir lynus atrišti nuo kranto.

Greitai sušoko visi ir, savo suoluos atsisėdę,

Vandenis jūros pilkosios irklais kapoti pagavo.

565 Yrėmės sparčiai tolyn, marindami skausmą krūtinėj,

Smagūs išvengę mirties, nors teko draugus apraudoti.

X GIESMĖ

Ajolas, Lestrigonai, Kirkė

Taip į Ajolijos salą atvykom. Nuo amžių gyveno

Ten Hipotadas Ajolas, dievų nemirtingų bičiulis,

Plaukiojančioj saloj. Varinė siena tvirčiausia

Supa tą salą aplink ir uolos, vandens nuskalautos.

5 Dvylikos palikuonių Ajolo namai susilaukė:

Sūnūs žaliūkai šeši ir dukterys buvo jo šešios.

Dukteris savo visas už sūnų, kiek vyresnių, išleido.

Jie draugėje pas mieląjį tėvą ir močią garbingą

Nuolat puotauja visi, skanumynų kalnais apsikrovę.

10 Kiemas ir rūmai pilni kvapų ir kanklių gaudimo

Kiauras dienas, o naktį ramiai su žmona dorąja

Tekintoj lovoj po antklode minkšta miega kiekvienas.

Taigi atvykom į jų tvirtovę ir rūmus gražiuosius.

Mėnesį visą vaišino Ajolas ir vis klausinėjo

15 Apie argiečių laivus, Ilioną, achajų grįžimą.

Pasekiau visa aš jam, kaip kas atsitiko ir buvo.

Kai, atsiminęs kelionę, ėmiau jį prašyti, kad leistų

Mums atsisveikint, jis, žodžio netaręs, tuoj parengė viską.

Davė kaip maišą man odą jaučio stambaus devynergio,

20 Vėjus sparnuotus joje ir kaukiančias vėtras uždaręs:

Vėjų karaliumi jį Kronionas buvo pastatęs,

Kad sustabdytų, kada panorėjęs, ar leistų jiems pūsti.

Maišą tvirčiausiu sidabro raiščiu užrišo, kad niekas

Neprasikvėptų, ir mano laive gaubtašoniam pastatė.

25 Vienas Zefyras laisvai tegalėjo pūsti į priekį,

Nešdamas mūsų laivus ir vyrus. Tačiau tam nebuvo

Lemta įvykti: bėdon mes patekom per savo kvailumą.

Taip mes devynias dienas ir naktis be pertrūkio plaukėm.

Su dešimtąja Aušra gimtinės krantai pasirodė

30 Nebetoli, jau aiškiai visur ugniakurus matėm.

Tuosyk man miegas saldus iš nuovargio didžio užėjo.

Visąlaik vairą aš pats mat rankose savo turėjau,

Nedaviau niekam, kad kuo greičiau tik pasiekčiau gimtinę.

Vyrai, taip žodis po žodžio tarpusavy kalbą pradėję,

35 Pasakot ėmė, kad auksą namo ir sidabrą vežuosi,

Kiek man jo davė Ajolas, Hipoto sūnus, iškeliaujant,

Taigi jų vienas šnairavo į maišą ir sakė kaimynui:

„Oi oi oi! Kuo taip ir meilę, ir pagarbą sau nusipelno

Jis visuomet, kieno tik miestan ar žemėn atvyksta.

40 Vežasi kalnus tikrus gražių brangenybių iš Trojos,

Grobio sau gavęs, o mes, tą pačią kelionę padarę,

Grįžtame šiandien visi su rankom tuščiom į tėvynę.

Štai ir Ajolas kaip draugui geriausiam jam lobių visokių

Davė gausingai. Greičiau mes atriškime ir pažiūrėkim,

45 Kiek čia jam aukso ir kiek sidabro prikrovė į maišą.“

Taip jis kalbėjo. Draugus nedorėlio žodžiai sugundė.

Maišą jie greitai atrišo, ir vėjai lig vieno išlakstė.

Vėtra pakilo baisi ir verkiančius vyrus į jūrą

Nešė atgal nuo tėvynės krantų. O aš gi tuo tarpu,

50 Staigiai iš miego pašokęs, širdy beydėj galvojau,

Ką man daryti: ar šokti iš laivo ir jūroj nuskęsti,

Ar vėl tyliai kentėt ir vargti gyvųjų pasauly.

Vis dėlto gyvas likau, laive atsigulęs ant dugno,

Veidą paslėpęs delnuos, o vėtra laivus mūs atvarė

55 Vėl prie Ajolo salos. Aimanavo, krimtosi vyrai.

Mes ten išlipom į krantą ir gavom vandens pasisemti,

Išvirė mums draugai prie greitųjų laivų vakarienę.

Kai atgaivinom valgiu ir gėrimu širdis kaip reikia,

Vieną geriausių draugų ir savo šauklį paėmęs,

60 Aš nuėjau į Ajolo namus. Radau ten jį patį,

Sėdint puotoj su žmona drauge ir vaikais mylimaisiais.

Menėn įžengę gražion, ant slenksčio durų aukštųjų

Mes atsisėdom, o jie nustebo ir klausti pradėjo:

„Kaip, Odisėjau, tu čia? Koks demonas piktas atvijo?

65 Mes gi išleidom tave kaip derėjo, idant pasiektum

Gimtąją žemę, namus ar kur tavo širdžiai bus miela.“

Taip jie kalbėjo, o aš atsakiau, širdy nusiminęs:

„Žūstu aš vėl per savo draugus nelabuosius ir miegą,

Kad jie prasmegtų visi! Padėkit, mielieji, kuo galit.“

70 Taip aš kalbėjau, norėdamas žodžiais meilingais paveikti.

Jie nepravėrė burnos. O tėvas man tiesiai atrėžė:

„Nešdinkis greit iš mano salos, niekingas gyvūne!

Man nevalia priimt į namus ir rengti kelionėn

Žmogų, kurio laimingieji dievai taip baisiai nekenčia.

75 Nešdinkis tuoj: rūstybė dievų tave čia atvarė.“

Taip iškalbėjęs, išvarė laukan, atsidususį gailiai,

Plaukėme tuosyk tolyn, marindami skausmą krūtinėj.

Vyrams nupuolė drąsa, pavargo, irkluodami sunkiai,

Vis per kvailumą žmogaus. Pagalbos daugiau nebematėm.

80 Taip mes šešias dienas ir naktis be pertrūkio plaukėm.

O tik septintą atvykom į aukštą Lamo tvirtovę,

Į Telepilą šaly lestrigonų, kur piemenys mainos

Vietom: iš kūtės genąs pasveikina genantį kūtėn.

Taip pakentėjęs be miego, žmogus sau dvigubą algą

85 Gali pelnyt: ir jaučių piemens, ir avių baltavilnių.

Ten mat abudu takai – dienos ir nakties – susieina.

Įplaukėm ten į gražų uostą, kurį iš abiejų

Šonų, kaip siena kokia, skardingos apsupa uolos.

Pora viršūnių aukštų viena prieš kitą lyg varčios

90 Stiepias prie kelio įplaukti, kuris per siauras atrodo.

Vyrai gaubtuosius laivus bemat suvarė į uostą.

Jie ten galėjo stovėt uolų apsaugoj kuo ramiausiai

Vienas prie kito, nes bangos į čia neatplūsdavo niekad

Aukštos nei žemos: tyla ir ramybė aplink viešpatavo.

95 Vienas tik aš palikęs buvau dar juodąjį laivą

Neįvarytą, prie krašto uolos grandine prikabinęs.

Pats į viršūnę uolos įlipau, kaip kokią žvalgyklą.

Plušančio niekur žmogaus nebuvo regėti nei jaučių,

Vien tik dūmus mačiau, kaip kilo į aukštą padangę.

100 Pasiunčiau vyrus todėl, kad jie sužinotų nuėję,

Kas per žmonės čionai maitinasi žemės gėrybėm.

Vyrus du rinkom rinkte, o trečią leidom kaip šauklį.

Jie, eidami keliu, seniai jau įrėžtu vežimų,

Vežusių malkas, kalnų aukštumoj kirstąsias, į miestą,

105 Einančią semti vandens už miesto sutiko merginą,

Lestrigono nuožmaus Antifato dukterį tvirtą.

Ji į Artakiją ėjo, šaltinį, kuris kaip sidabras

Tryško pakalnėj, iš jo miestiečiai vandenį sėmė.

Vyrai užkalbino ją pasitikę ir klausti pradėjo,

110 Kas čia per žmonės ir kas jų karalius, dabar viešpataująs.

Toji parodė tuojau jiems tėvo rūmus aukštuosius.

Peržengę slenkstį namų aukštastogių, atrado jie žmoną,

Stambią kaip kalno gūbrys, ir baisiai jos nusigando.

Pašaukė ta, į vyriją nuėjusi greit, Antifatą,

115 Savąjį vyrą, kuris jiems prapultį baisią sumanė.

Vieną pastvėrė staiga ir pusryčius sau pasidarė.

Likę paspruko abu ir tuoj prie laivų atsidūrė.

O Antifatas triukšmą pakėlė, ir tūkstančiai vyrų,

Kaip milžinai aukštų lestrigonų, subėgo į miestą.

120 Jie į gigantus labiau, nei į žmones, buvo panašūs,

Ir, atsilaužę uolų, kurių nepakeltų joks vyras,

Laidė į mus. Baisi maišatis laivuos pasidarė:

Žuvo suknežinti vyrai, laivai braškėjo ir skendo.

Tarsi žeberklu žuvis, pasivėrę nešėsi žmones.

125 Kolei jie mušė draugus plačiam sietuvingame uoste,

Aš kalaviją, kuris prie šono kabojo, pastvėriau

Ir, nukapojęs virves juodsnapio greitojo laivo,

Surėkiau vyrams saviems, paliepdamas, nieko nelaukus,

Irklus užgulti tuojau ir bėgt nuo baisaus pražuvimo.

130 Smarkiai kapojo vilnis visi, giltinės nusigandę.

Išplaukė jūron, laimingai aukštųjų uolų atsilenkęs,

Laivas manasis. Kiti toj vietoj lig vieno paskendo.

Yrėmės sparčiai tolyn, marindami skausmą krūtinėj,

Smagūs išvengę mirties, nors teko draugus apraudoti.

135 Taip į Ajajos salą atvykom, tenai, kur gyveno

Kirkė gražkasė, žmogaus balsu dainuojanti deivė,

Pikto Ajeto sesuo, tėvų tų pačių pagimdyta.

Helijas buvo jų tėvas, apšviečiantis žmones mirtingus,

Motina – Persė dora, duktė Okeano galingo.

140 Žodį bijodami tart, mes priplaukėm tyliai prie kranto,

Vietą suradę patogią, pats dievas kelią parodė.

Ten dvi naktis ir porą dienų be pertrūkio jokio

Mes išgulėjom vargų ir skausmo širdim nukamuotom.

O kada trečiąją dieną Aušra gražiakasė pagimdė,

145 Aš, kalaviją tuomet ir ietį aštriausią paėmęs,

Kriaušin aukštan įlipau, toli nužingsniavęs nuo laivo –

Rasi, kur būstą žmonių pamatysiu ar balsą išgirsiu,

Ir, nuo skardingos uolos tarytum žvalgyklos pažvelgęs,

Dūmus išvydau, kaip kilo nuo žemės, kelių išrašytos,

150 Girioj tarp medžių tankių iš Kirkės rūmų aukštųjų.

Buvo panūdus širdis, ir protas jau pritarė širdžiai

Eiti, kur dūmus mačiau, į tą vietą ir viską ištirti.

Bet, pagalvojęs geriau, nusprendžiau kitaip padaryti –

Grįžti prie greitojo laivo atgal į jūros pakrantę,

155 Pusryčių duot bendražygiams ir juos pasiųsti žvalgybon.

Kai nebedaug man eit ligi gaubtojo laivo beliko,

Vienišo vargšo manęs pagailėjo dievas kažkokis

Ir plačiaragį briedį didžiausią man tiesiai ant tako

Pasiuntė. Tas, prisiganęs miške, nūn bėgo į upę

160 Gerti, nes saulės kaitrios spinduliai jį spigino smarkiai.

Vos tik iš krūmų išlindo, aš jam į šoną pataikiau.

Perėjo ietis kiaurai, ir galas pro pilvą išlindo.

Žemėn parkrito žvėris ir kvapą išleido subliovęs.

Koja primyniau aš jį, ištraukiau ietį varinę

165 Iš papilvės ir ją pasilenkdamas žemėj padėjau;

Karklo šmaikščiųjų vyčių paupy prisilaužiau nubėgęs,

Sulenkiau jas perpus ir saitą gal sieksnio ilgumo

Nusivijau, kuriuo surišau to gyvulio kojas.

Sunkiai ant kupros tada užsivertęs, tempiau jį prie laivo,

170 Ietimi pasiramsčiuodams: ant vieno peties arba rankoj

Niekaip nebūčiau panešęs – toks didelis briedis pakliuvo.

Numečiau jį prie laivo pajūry ir, vyrus pašaukęs,

Drąsiai kreipiausi į juos, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„Vyrai mieli! Į Hado namus, nors baisiai liūdėsim,

175 Mes nenueisim pirmiau, nei ateis diena pažadėta.

Taigi kol valgyt ir gerti laive greitajam nestinga,

Mes nepamirškim pietų, badu mums galuotis neverta.“

Taip aš kalbėjau, o vyrai nelaukė, kad vėl pakartočiau.

Metė šalin gaubtuvus ir, marių pakrantėn subėgę,

180 Briedžiu stebėjos visi, nes buvo milžinas tikras.

O kai žvėries gražumu pasisotino akys bičiulių,

Jie nusiplovė rankas ir vaišes iškėlė gausingas.

Ištisą dieną todėl, kol saulė šviesi nusileido,

Smagūs sėdėjom puotoj ir šutinom mėsą ir vyną.

185 Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Sugulėm tuosyk visi ant kranto marių pilkųjų.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Sukviečiau aš į vyriją visus ir taip jiems kalbėjau:

„Žodžių manųjų, draugai, paklausykit, nors širdys nuliūdę.

190 Kurgi nuo mūsų rytai nė kur vakarai, mes nežinom –

Nei kur leidžiasi saulė, mirtingiems šviečianti žemėj,

Nei kur ji teka. Todėl pasvarstykim visi kuo greičiausiai,

Gal kas nors išeitį ras. Aš rasti jokios nevaliojau.

Man nuo aukštos uolos, įkopus ten, pasirodė,

195 Jog čia sala, ištisai juosiama vandenyno bekraščio.

Vietos čia žemos visur. Salos vidury aš regėjau,

Dūmai kaip kilo aukštyn į padangę iš miško lapoto.“

Taip aš kalbėjau, o jiems sudrebėjo krūtinėse širdys,

Nes lestrigono visi, Antifato, atsiminė darbus

200 Ir jo galybės kiklopo, baisaus to beširdžio žmogėdros.

Graudžiai pravirko draugai, ir ašaros skruostus suvilgė.

Betgi jokios naudos iš aimanų būt negalėjo.

Taigi į du vienodus būrius paskirsčiau aš tuokart

Gražiaaulius bičiulius ir abiem jų daviau po vadovą:

205 Vadas vienų turėjau būt aš, o kitų Eurilochas.

Greitai, į šalmą varinį sumetę, burtus papurtėm,

Ir Eurilocho drąsingojo burtas iškrito iš šalmo.

Vyrų mūs dvidešimt du pasiėmęs, jis ėjo žvalgybon.

Ašaras braukėm visi – kas ėjo ir kas pasiliko.

210 Kirkės jie rūmus priėjo, iš akmenio luitų statytus,

Progumoj girių aikščioj, iš tolo matomoj vietoj.

Sergėjo rūmus kalnynų vilkai ir liūtai rusvieji,

Juos užkerėjo anksčiau, žolėm apgirdžiusi, deivė.

Žvėrys žmonių nebepuolė piktai, juos meiliai patiko,

215 Vizgino uodegas vien ir aplink šokinėjo iš džiaugsmo.

Lygiai kaip šunys linksmi, šeimininko sulaukę iš vaišių,

Jį pasitinka pulku, tikėdamies gausią lauktuvių, –

Taip šokinėjo tie liūtai dabar ir vilkai tvirtanagiai.

Vyrai, nors drąsūs, tačiau nusigando, pabaisas išvydę.

220 Taigi sustojo visi ties prieangiu deivės gražkasės

Ir įsiklausė, kaip Kirkė viduj maloniai dainavo,

Staklėse sau ausdama nemirtingą didžiulį audimą,

Tokį malonų ir gražų, kaip deivės austi temoka.

Kalbą pirmasis pradėjo Politas, vyrų vadovas,

225 Mano seniausias bičiulis, kuriuo kaip savim aš tikėjau:

„Vyrai mieli! Viduj, ausdama didžiulį audimą,

Dainą dainuoja gražiai (jos atbalsis sklinda aplinkui)

Deivė ar moteris gal. Pašaukime čia nestovėję!“

Taip jis kalbėjo. Bičiuliai paklausę sušuko audėjai,

230 Toji netrukus išėjo, duris atidarius šviesiąsias,

Ir pavadino į vidų. Visi jie, begalviai, suėjo,

Tik Eurilochas paliko, nujausdamas spąstus klastingus.

Juos į krases ir į krėslus visus pasodino įvedus,

Sūriu vaišino ir miltais, į medų geltoną maišytais,

235 Pramniško vyno įpylus ir gausiai valgį uždarius

Ji kerimosiom žolėm, kad savo šalį užmirštų.

Gėrimą tą jie išgėrė visi, o Kirkė pakilo,

Palietė juos rykštele ir suvarė į savo kiaulidę.

Galvos jų buvo dabar, šeriai ir balsas kaip paršų,

240 Kūnas pakito visai, tik protas paliko kaip buvęs.

Verkiančius juos uždarė garde ir papylė jiems Kirkė

Triaukšt sedulų kietų, bugienio bei ąžuolo gilių

Ir dar kitokių daiktų, kur kiaulės žemėknisės ėda.

O Eurilochas parbėgo atgal pas juodąjį laivą

245 Tuoj pasakyti visiems draugų nelaimingo likimo,

Bet nevaliojo nė žodžio ištarti, nors stengės be galo:

Išgąstis perėmė visą ir širdį sukaustė, tik akys,

Ašarų pilnos, žibėjo – jis šaukt, ne kalbėti norėjo.

Baisiai nustebę visi, ilgai jį klausti turėjom,

250 Kol atitoko ir mums draugų žuvimą apsakė:

„Ėjom per girią, kaip mums prisakei, šviesus Odisėjau.

Radome Kirkės namus iš akmenio luitų tašytų

Progumoj girios aikščioj, iš tolo matomoj vietoj.

Audė didžiulį audimą viduj ir dainą dainavo

255 Deivė ar moteris gal, kurią mes pašaukėm drąsiai.

Toji netrukus išėjo, duris atidarius šviesiąsias,

Ir pavadino į vidų. Visi jie, begalviai, suėjo,

Vienas tik aš nėjau, nujausdamas spąstus klastingus.

Jie kaip į vandenį dingo visi, daugiau jų nė vienas

260 Nepasirodė, nors aš dar ilgai dairiaus atsidėjęs.“

Taip jis kalbėjo, o aš kalaviją didžiulį varinį,

Puoštą sidabrais, mečiau sau per petį bei kilpinį tamprų

Ir Eurilochui liepiau man kelią parodyt, kur ėjo.

Jis tada ėmė maldaut, kelius man rankom apglėbęs,

265 Ir, atsidusęs giliai, kalbėjo žodžiais sparnuotais:

„Nebevaryki manęs, augintini Dzeuso, paliki.

Tikras esu – nei tu bepareisi, nei vyrų nė vieno

Nebeparvesi. Su šiais, kur gyvi, mes, nieko nelaukę,

Bėkime: gal kaip nors žuvimo dienos išsilenksim.“

270 Taip jis kalbėjo. O aš atsakydamas šitaip atrėžiau:

„Taip, Eurilochai, gerai, tu gali pasilikti sau vietoj,

Valgyk ir gerk sau sveikas čionai prie juodojo laivo,

Eiti aš vienas galiu, kai mirtinas reikalas verčia.“

Taip jam atsakęs, aš tuoj pasukau nuo laivo ir marių.

275 Eidamas kloniais šventais, atrodo, buvau netoli jau

Nuo aukštastogių namų galingos žavėtojos Kirkės,

Kai netikėtai man prieš, jau baigiančiam rūmus pasiekti, –

Štai auksalazdis Hermėjas, kaip jaunas vaikis, ateina,

Su pirmutiniais pūkeliais barzdos, žydėjime amžiaus.

280 Ranką paspaudė jis man, vardu pavadino ir tarė:

„Kaipgi tu, vargše, vienas, miškuotuos kalnuos atsiradęs,

Vaikštai nežinomom vietom? Jau Kirkė vyrus tavuosius

Pavertė paršais visus ir seniai į kiaulidę uždarė.

Gal tu jų gelbėti bėgi? Ir tau aš galiu pasakyti:

285 Nebepareisi ir pats. Drauge tu su jais pasiliksi.

Bet iš bėdos aš ištrauksiu tave ir žūti neduosiu.

Imk štai žolelių gerų ir, jas paslėpęs, pas Kirkę

Eiki: jos lemtąją dieną nuo tavo galvos atitolins.

Aš pasakysiu visas piktąsias Kirkės gudrybes.

290 Tau kikeono ji duos ir žolių pridės tau į valgį,

Bet apžavėti tavęs nepajėgs: kliudys jai tos geros

Žolės, kurių tau duodu. Dabar, ką daryt, pasakysiu.

Kai tiktai Kirkė mėgins tau šmaukštelėt rykšte ilgąja,

Tu, iš makšties išsitraukęs tuojau kalaviją šit aštrų,

295 Pulki piktai ant jos, grūmodamas vietoj nukauti.

Ji nusigandus tave pavadins ilsėtis į guolį.

Tu nesišiauški per daug ir patalo deivės neniekink,

Idant paleistų draugus ir tave pamylėtų kaip svečią.

Tik reikalauk, dievų tegu didžiąją priesaiką duoda,

300 Jog negalvoja daugiau tau nieko pikta daryti

Ir nusirengusiam tau tikrai neatims vyriškumo.“

Šitai pasakęs, gerųjų žolių man Argžudis davė,

Žemėj parovęs čia pat, ir, kokios jos būna, parodė:

Šaknys jų visiškai juodos, o žiedas baltas kaip pienas.

305 „Moli“ vardu vadina dievai, žmonėms trumpaamžiams

Rasti jų baisiai sunku, o dievai yra visagaliai.

Tuosyk Hermėjas, miškais apaugusią salą palikęs,

Grįžo į aukštą Olimpą, o aš nuskubėjau į Kirkės

Rūmus aukštuosius, nors mintys visokios man lindo į galvą.

310 Priebutį deivės šitos gražiakasės pasiekęs, sustojau

Ir, palūkėjęs nedaug, sušukau, o deivė išgirdo,

Nieko nelaukus išėjo, duris atidarius šviesiąsias,

Ir pavadino į vidų. Ėjau, bet širdis man drebėjo.

Ji pasodino, mane įvedus, į krėslą, sidabrais

315 Žėrintį visą, o kojoms atremti pastatė suolelį

Ir kikeono davė išgerti man taurę auksinę

Su negeriausiom žolėm, širdy sugalvojusi pikta.

Aš jį paėmęs išgėriau, bet žolės manęs neapgirdė.

Palietė ji rykštele, vardu pavadino ir tarė:

320 „Eik į kiaulidę ir gulk drauge su savo bičiuliais.“

Taip ji kalbėjo, o aš, kalaviją stvėręs nuo šono,

Puoliau įtūžęs ant jos, grūmodamas vietoj nukauti.

Deivė sukliko, parpuolė ir, mano kelius apkabinus,

Ėmė vaitodama melst ir žodžiais sparnuotais sakyti:

325 „Kas tu esi, iš kokios padermės? Kur tavo gimtinė?

Baisiai stebiuosi: tavęs neapgirdė žolės išgertos.

Niekas o niekas lig šiol atsispirti joms negalėjo,

Kas paragavo jų kiek, nors pakraštį lūpų pavilgęs.

Tavo krūtinėj, matyt, širdis kažkokia geležinė.

330 Gal Odisėjas esi apsukrusis, kuris čia, kaip sakė

Argžudis man auksalazdis nesyk, turės užvažiuoti,

Juodašoniu greituoju laivu keliaudams iš Trojos?

Kišk kalaviją atgal į makštis, ir eikim abudu

Mano minkštan patalan, kad, meile bentsyk pasidžiaugę,

335 Vienas kitu pasikliaut nuo šiandien galėtume drąsiai.“

Taip ji kalbėjo, o aš atsakiau, tarydamas šitaip:

„Kaipgi gali tu, Kirke, norėt, kad būčiau tau geras,

Mano kelionės draugus pavertusi rūmuose paršais?

O ir mane klastingai kvieti, sugalvojusi pikta,

340 Miegaman eiti tavan ir gulti į patalą minkštą,

Kad, kai padėsiu ginklus, atimtum vyrišką garbę.

Ne, niekados į tavo patalą gulti nedrįsiu,

Kol nesiteiksi man duot didžiosios priesaikos, deive,

Kad negalvoji daugiau tu nieko pikta daryti.“

345 Taip aš kalbėjau, ir ji tuoj prisiekė, kaip buvo sakyta.

O kai prisiekė jinai ir priesaikos apeigą baigė,

Drąsiai jau gulti ėjau į Kirkės patalą gražų.

Keturios mergos tuotarp suplukusios rūmuos bėgiojo,

Jos patarnavo visur ir tvarką namuos prižiūrėjo.

350 Vienos šaltinių gėlų ir alkų dukterys buvo,

Kitos vėl upių šventųjų, vandenis varančių jūron.

Atnešė jų viena ir padėjo pagalves į krėslus,

Purpuras buvo viršuj ir drobė lininė po juoju.

Gryno sidabro skobnis pastačiusi greitai antroji,

355 Dengė prie krasių ir dėjo ant jų po aukso pintinę.

Vyno gardaus kaip medus sidabro kraterą didžiulį

Atmiešė mums trečia ir pastatė po taurę auksinę.

O ketvirtoji, vandens prinešus, kaitriai pakūrė

Ugnį po vario didžiu trikoju ir šildė maudyklei.

360 O kai jau vario tamsaus katile vanduo kunkuliavo,

Pakvietė ji į maudyklę mane ir liejo iš jojo

Man ant galvos ir pečių, kiek reikia, šalto įpylus,

Kol nuvargimas praėjo, ir man sąnariai atsileido.

Visą išmaudžius mane ir kūną įtrynus alyvom,

365 Gražų apsiaustą užvilko ir švarų vilnonį chitoną

Ir pasodino, parvedus atgal, į krėslą, sidabrais

Žėrintį visą, o kojoms atremti pastatė suolelį.

Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, tuoj man kambarinė užpylė ant rankų

370 Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią.

O ūkvedė drovi priraikiusi duonos padėjo,

Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

Valgyti prašė mane, bet mano širdis nenorėjo,

Mintys man skrido kitur, ir dvasiai rūpėjo kas kita.

375 Kirkė, pamačius, kad aš taip sėdžiu ir valgio padėto

Rankom nesiekiu, kad širdį man graužia sielvartai sunkūs,

Tyliai priėjo artyn ir žodžiais sparnuotais man tarė:

„Ko, Odisėjau, taip sėdi lyg koks nebylys nusiminęs?

Širdį sau gildai tiktai, o valgio ir gėrimo nė neragauji.

380 Gal vis bijai apgavystės kokios. Tačiau tau iš tikro

Nėr ko bijoti: esu juk priesaiką didžiąją davus.“

Taip ji kalbėjo, o aš atsakiau, tarydamas šitaip:

„Tik pagalvoki pati, ar gali koks vyras garbingas

Leisti sau valgiais gardžiais ir gėrimais džiuginti širdį,

385 Neišvadavęs draugų ir savo akim jų nematęs?

Tad jei širdingai prašai, kad valgyčiau šiandien ir gerčiau,

Laisvėn paleisk, kad savo akim bičiulius pamatyčiau.“

Taip aš kalbėjau, o Kirkė, pastvėrusi rykštę į ranką,

Greitai išėjo laukan ir duris atidarė kiaulidės.

390 Vyrai išlindo iš jos kaip kiauliai devyniamečiai,

Priešais mane sustojo visi, o Kirkė priėjo

Ir kiekvienam jau sulčių kitų nešykštėdama tėškė.

Tuoj nusišėrė šeriai, kuriais jie buvo apžėlę,

Kirkės žolių paveikti, kai jiems atsigerti ji davė.

395 Vėl jie atvirto žmonėm, ir dar jaunesniais nei buvo:

Vyrai išvaizdūs, aukšti, jog net malonu pažiūrėti.

Jie tuoj pažino mane ir ranką paspaudė kiekvienas.

Verksmas užėjo visiems graudingas, net rūmai aukštieji

Aidu skardėjo aplink. Graudu pasidarė jai pačiai.

400 Taigi ji, deivė šviesi, prie manęs priėjo ir tarė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Eiki dabar į marių pakrantę prie greitojo laivo.

Laivą visų pirma ištraukite drąsiai į krantą,

Turtą su rykais visais paslėpkit nunešę į olą,

405 Tuosyk sugrįžki vėl čia ir savo draugus atsiveski.“

Taip ji kalbėjo, ir mano širdis nūn drąsiai jos klausė.

Nieko nelaukęs, ėjau prie greitojo laivo pajūrin.

Savo greitajam laive atradau bičiulius mylimiausius,

Dūsaujant gailiai visus ir ašaras liejant graudingas.

410 Lygiai kaip veršiai, namie palikti, kad bėga prie karvių,

Tos kai pareina iš lauko, priėdusios sočiai per dieną;

Puola visi pasitikti ir šoka iš džiaugsmo, jų tvoros

Nebesulaiko, visi bliaudami pasileidžia prie močių, –

Lygiai taip vyrai dabar, mane kai pamatė pareinant,

415 Puolė artyn verkdami, nes jausmas juos apėmė tokis,

Tarsi jie būtų sugrįžę namo į uolotą Itakę,

Miestan savan, kur buvo kas gimęs ir augęs nuo mažo.

Kūkčiojo graudžiai visi ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Kai, Kroniono gentaini, grįžai, nudžiugome lygiai.

420 Kaip į Itakę kad būtume grįžę, į tėviškės žemę,

Bet pasakyki greičiau, kur dingo mūsų bičiuliai.“

Taip jie kalbėjo, o aš atsakiau jiems žodžiais maloniai:

„Laivą visų pirma ištraukime drąsiai į krantą,

Turtą su rykais visais paslėpkim nunešę į olą,

425 Tuosyk visi drauge su manim skubėkit ir eikit

Savo draugų pažiūrėti šventojoj Kirkės pastogėj,

Kaip jie ten geria ir valgo ir turi visko lig sočiai.“

Taip aš kalbėjau, o vyrai nelaukė, kad vėl pakartočiau.

Tik Eurilochas dar vienas draugus sulaikyti mėgino,

430 Ėmė kalbėti į juos ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Kurgi mes einam, bepročiai? Kokia nelaimė jus traukia

Lįsti į Kirkės namus, kad ta, apžavėjus lig vieno,

Paršais paverstų visus, piktaisiais vilkais arba liūtais

Ir uždarytų, privertus mus sergėti rūmus aukštuosius,

435 Kaip kad kiklopas uždarė, kai mūsų bičiuliai suėjo

Milžino būstan, kvailos Odisėjo drąsybės paklausę.

Tik per nenuovoką jo tie vargšai galvas paguldė.“

Taip Eurilochas kalbėjo, ir aš jau galvojau sau vienas,

Stverdamas už kalavijo, kuris man prie šono kabojo,

440 Kirsti, nelaukus ilgai, ir galvą į žemę nuristi,

Nors giminė man artimas jis. Bičiuliai sušokę

Tildė, ramino mane, kokiais tik kas žodžiais mokėjo:

„Dzeuso augintas kary! Tegu Eurilochas, jei leisi,

Lieka pakrantėje čia ir saugo greitąjį laivą.

445 Vienus tu mus nusivesk į Kirkės rūmus šventuosius.“

Šitai pasakę, patraukė draugai tolyn nuo pajūrio.

Ir Eurilochas, kurs likt nenorėjo prie gaubtojo laivo,

Ėjo drauge su visais, pabijojęs mano rūstybės.

O tuo metu anuos bičiulius jau rūmuose Kirkė

450 Spėjo išprausti švariai ir, kūnus įtrynus alyvom,

Rūbais apvilko dailiais, minkštais vilnoniais chitonais.

Menėje vyrus visus linksmai bepuotaujančius radom.

Kai jie viens kitą pamatė ir visa, kaip buvo, apsakė,

Ėmė kūkčiodami verkt, net rūmai skardėjo balsingi.

455 Deivė šviesioji todėl, prie manęs priėjusi, tarė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Liaukitės verkt ir kukčioti taip gailiai. Ir pačiai man aišku,

Kiek prikentėjot vargų, klajodami jūroj žuvingoj,

Ir kiek jums žemėj bėdos pridarė nedorėliai žmonės.

460 Viską pamiršę dabar, vaišinkitės, gerkite vyną,

Kolei pirmykštė drąsa atbus vėl jūsų krūtinėj,

Kokią turėjot tada, kai uolotoj Itakėj palikot

Savo gimtuosius namus. Pailsę dabar, nusiminę,

Savo kelionės vargų nesiliaujat minėti, ir džiaugsmas

465 Jums nebešildo širdies: per daug iškentėję jau esat.“

Taip ji kalbėjo, ir mūsų širdys jos drąsiai paklausė.

Kiaurus metus lig pačios pabaigos kas dieną susėdę

Mėsą mes kirtom krūvom ir gėrėme saldųjį vyną.

O kada metai suėjo, ir Horos aplink apsisuko,

470 Mėnuo po mėnesio dilo ir baigėsi ilgosios dienos,

Tuosyk bičiuliai, mane pasivedę į šalį, pasakė:

„Laikas, nenaudėli, jau atsiminti gimtąją šalį,

Jei tau žadėta išlikti gyvam ir sugrįžti į savo

Aukštastogius namus ir mieląją tėviškės žemę.“

475 Taip jie kalbėjo, ir mano širdis drąsioji paklausė.

Ištisą dieną todėl, kol saulė šviesi nusileido,

Smagūs sėdėjom puotoj ir šutinom mėsą ir vyną.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Gulti nuėjo draugai šešėlingon menėn kiekvienas.

480 Aš, atsigulęs tuomet į Kirkės patalą gražų,

Ją maldavau, apkabinęs kelius. Kad mane išklausytų,

Švelniai kreipiausi į ją ir žodžiais sparnuotais kalbėjau:

„Kirke mieloji! Įvykdyk tu savo pažadą duotą,

Mus į tėvynę išleisk. Aš jos pasiilgau be galo,

485 Taipgi ir mano draugai, kurie jau paėdė man širdį

Aimanom savo ir skundais, kai tu palieki tik mus vienus.“

Taip aš kalbėjau, o ji man, deivė šviesioji, atsakė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Prievarta savo namuos nelaikysiu jūsų aš niekad.

490 Tik priderėtų pirmiau padaryti kitą kelionę

Jums dar – į Hado namus ir į Persefonės baisiosios.

Ten tu paklausti galėtum tebiečio Teiresijo vėlę,

Aklojo žynio, kuris tebėra išminties nepraradęs,

Protą ir mirusiam leidžia turėti jam Persefonė,

495 Vienas tik jis gyvastingas, kiti – be gyvybės šešėliai.“

Taip ji kalbėjo, ir mano širdis sustingo krūtinėj.

Graudžiai pravirkau, sukniubęs jos guoly, ir mielajai širdžiai

Noro neliko gyvent ir saulės žibintą regėti.

Tolei raičiaus patale, kol pasotinau ašarom sielą,

500 Tuosyk kreipiausi į ją ir šitokiais žodžiais kalbėjau:

„Kirke mieloji! Kas toj kelionėj parodys man kelią?

Niekas juk Hado šalin juoduoju laivu nekeliavo.“

Taip jai kalbėjau, o ji man, deivė šviesioji, atsakė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

505 Tu nesikrimski dėl to, kad vadovo laive neturėsi.

Stiebą pastatęs tvirtai ir baltas bures atlapojęs,

Drąsiai stovėki: varys tau laivą Borėjo dvelkimas.

O kai juoduoju laivu Okeano platybę įveiksi,

Bus ten pakrantėj žemai Persefonės alkas žaliasis,

510 Karklų prižėlęs bergždžių ir tuopos medžių aukštųjų.

Laivą ištrauki tenai į gilaus Okeano pakrantę,

Pats tada eiki į Hado tamsius ir dvokiančius rūmus.

Į Acherontą šniokšdamas teka Piriflegetontas

Ten ir Kokitas, srauni atšaka vandeningojo Stikso.

515 Santakoj upių šiurpiųjų uola išsišovusi kyšo.

Kai prie tos vietos, garbus karžygy, artyn prisiirsi,

Duobę pakrantėj iškask tu uolekties ilgio ir pločio,

Auką velioniams visiems aplink ją ėmęs nulieki:

Pieno pirmiau su medum, o antrąkart vyno gardžiausio,

520 Trečiąsyk lieki vandens ir berki miltų miežinių,

Melski širdingai vėles bejėges su pažadu tvirtu,

Kad, į Itakę sugrįžęs, geriausią bergždžią telyčią

Tu paaukosi namuos ir dėsi dovanas brangias.

Žyniui Teiresijui skyrium dar aviną tu paaukoki,

525 Visiškai juodą, kuris bandoje visų pranašiausias.

Kai pažadais numaldysi numirėlių pulką garbingą,

Aviną juodą tu jiems paaukoki ir avį jauniklę,

Galvas pasukęs į šalį Erebo, o pats nusigręžki

Veidu ton pusėn, kur upė banguoja. Tuomet pamatysi:

530 Vėlės velionių sulėks lig tolei mirusių žemėj.

Savo bičiuliams paliepk ir duoki įsakymą griežtą,

Kad aveles visas, kur varis beširdis papjovė,

Kailius nulupę, ugnin įmestų ir melstųs dievybėm –

Hadui galingam, didžiam, po to Persefonei, jo žmonai.

535 Pats išsitrauki sau tuoj kalaviją, kurs kabo prie šono,

Ir atsisėdęs neleisk, kad mirusių vėlės bejėgės

Eitų prie kraujo pirmiau, nei Teiresiją žynį paklausi.

Greitai žynys ateis ir tau, karžygy, pasirodys.

Jis pasakys tuomet kelionės tolumą ir kelią

540 Bei sugrįžimą namo per vandenis marių žuvingų.“

Taip ji kalbėjo. Netrukus Aušra auksasostė prašvito.

Švarų chitoną užvilko man Kirkė ir gražų apsiaustą,

Nimfa puošniu sidabro spalvos drabužiu apsivilko,

Išeiginiu, plonučiu, per liemenį jį pasijuosė

545 Juosta, auksais išrašyta, o galvą skraiste apsigobė.

Tuosyk ėjau per menes, bendražygiams pranešdamas žinią,

Ir kiekvienam iš jų kalbėjau žodžiais maloniai:

„Jau nebe laikas miegot, sapnų karalystėn paskendus.

Kelkitės, plauksim tuojau. Tai sakė man Kirkė galinga.“

550 Taip aš kalbėjau visiems. Tie žodžiai pakėlė jų dvasią.

Bet ir iš ten be nelaimės draugų išvest nepavyko.

Buvo tarp mūs Elpenoras toksai, visų pats jauniausias,

Niekad kovoj neparodęs drąsos ir proto nedidžio.

Jis tad užlipo ant stogo Kirkės rūmų šventųjų,

555 Užsinorėjęs atvėsti, ir ten atsigulė girtas.

O kai subruzdo draugai, skubėdami rengtis kelionėn,

Triukšmą išgirdo jisai ir šoko iš miego neblaivas.

Kopėčių betgi aukštų nulipti jis nepataikė

Ir stačiagalviais nukrito nuo stogo, sprando slanksteliai

560 Jam išsinėrė keli, ir vėlė iškeliavo į Hadą.

Kai beišeiną jau buvo draugai, aš taip jiems kalbėjau:

„Jums gal atrodo, kad vyksit namo į tėviškės šalį?

Ne, dar kitokią kelionę yra mums paskyrusi Kirkė –

Kelią į Hado namus ir į Persefonės baisiosios.

565 Ten mes paklausti galėsim tebiečio Teiresijo vėlę.“

Taip aš kalbėjau. O jiems krūtinėse apmirė širdys.

Puolę ant žemės, prarūdo ir plaukus sau rovė bičiuliai,

Betgi jokios naudos iš aimanų būt negalėjo.

Kolei prie greitojo laivo į pakraštį marių atėjom,

570 Dūsavom gailiai visi ir ašaras liejom graudingas,

Kirkė jau spėjo atskrieti prie mūsų juodojo laivo,

Aviną juodą surišus paliko ir juodą avelę

Ir kaip nebuvus išnyko. Kas gali, jei dievas nenori,

Savo akim pamatyt jį ateinant arba nueinant?

XI GIESMĖ

Numirėlių šalis

O kai atėjom visi prie laivo į marių pakrantę,

Laivą visų pirma į dievišką jūrą nustūmėm,

Stiebą pastatėm juodajam laive ir bures atlapojom.

Tuosyk paėmę avis įvarėm ir patys įsėdom,

5 Dūsavom gailiai visi ir ašaras liejom graudingas.

O iš paskos, lydėdama laivą mėlynasnapį,

Burpūtį vėją patogų, keleivių bičiulį, mums siuntė

Kirkė gražkasė, žmogaus balsu dainuojanti deivė.

Greitai padargus visus laive sudėjom tvarkingai

10 Ir atsisėdom ramiai: vairininkas ir vėjas mus vedė.

Ištisą dieną mes plaukėm, ir baltosios burės nebliuško.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Krantą gilaus Okeano bedugnio mūs laivas pasiekė.

Plotuos plačiuos ir pily ten kimerijų žmonės gyvena,

15 Rūko pilkiausio skraiste apsigaubę. Saulė skaisčioji

Savo šviesiais spinduliais nepasiekia niekad jų krašto –

Nei kopdama aukštyn per padangių skliautą žvaigždėtą,

Nei iš padangių aukštų atgal kai leidžias į žemę.

Gaubia tuos žmones vargšus gūdžiausia naktis begalinė.

20 Laivą privarę prie kranto, sustojom; avis pasiėmę,

Patys išlipom ir ėjom visi Okeano pakrante,

Kolei pasiekėme vietą, kur buvo sakiusi Kirkė.

Paėmė auką laikyt Perimedas ir Eurilochas,

Aš, išsitraukęs tuojau kalaviją, kurs buvo prie šono,

25 Iškasiau duobę su juo gal uolekties ilgio ir pločio,

Auką velioniams visiems aplink ją ėmęs nuliejau:

Pieno pirmiau su medum, o antrąkart vyno gardžiausio,

Trečiąsyk liejau vandens ir miltų bėriau miežinių,

Melsdamas uoliai vėles bejėges su pažadu tvirtu,

30 Kad, į Itakę sugrįžęs, geriausią bergždžią telyčią

Aš paaukosiu namuos ir dėsiu dovanas brangias.

Žyniui Teiresijui skyrium dar aviną aš paaukosiu,

Visiškai juodą, kuris bandoje visų pranašiausias.

Kai pažadais numaldžiau numirėlių pulką garbingą,

35 Tuosyk ėmiau avis ir, pertraukęs peilį per gerklę,

Juodąjį kraują suleidau į duobę. O vėlės velionių,

Mirusių žemėj lig tol, pulkais iš Erebo patraukė:

Nuotakų, jaunavedžių ir mačiusių visko senelių,

Taipgi mergaičių jaunų, mažai teregėjusių vargo.

40 Ėjo kareivių pulkai, paguldyti iečių aštriųjų,

Vyrai, narsingi kovoj, su šarvais kruvinais ant krūtinių.

Tūkstančiai jų prie duobės, iš visų pašalių susirinkę,

Baisiai klegėjo ir šaukė, net perblyškau visas iš baimės.

Pašaukiau tuosyk draugus ir daviau įsakymą griežtą,

45 Kad aveles visas, kurias varis beširdis papjovė,

Kailius nulupę, ugnin įmestų ir melstųs dievybėm –

Hadui galingam, didžiam ir Persefonei baisingai.

Pats išsitraukiau tuomet kalaviją, kurs buvo prie šono,

Ir atsisėdau žiūrėt, kad mirusių vėlės bejėgės

50 Neitų prie kraujo pirmiau, nei Teiresiją žynį paklausiu.

Mūs Elpenoro vėlė pati pirmoji atėjo.

Jis nepalaidotas buvo mat žemėje plačiavieškelėj.

Kirkės aukštuosiuos namuos bičiulio kūną palikom

Neapraudotą, be kapo, nes rūpesčių buvo kitokių.

55 Draugą išvydęs, pravirkau, nes gailestis širdį suspaudė,

Taigi kreipiausi į jį, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„Kaip, Elpenorai, tu čion atėjai į šalį šešėlių?

Eidamas pėsčias, mane su laivu juoduoju pranokai.“

Taip aš kalbėjau, o jis, iš skausmo vaitodamas, tarė:

60 „Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Piktas likimas pražudė mane: padauginau vyno.

Kirkės namuos miegojau ant stogo ir, būdamas girtas,

Kopėčių jų aukštų nulipti aš nepataikiau

Ir stačiagalviais kritau į žemę, sprando slanksteliai

65 Man išsinėrė keli, ir vėlė atkeliavo į Hadą.

Šiandien maldauju tave dėl čia dar nesančių meilės –

Tavo žmonos ir tėvo, kuris tave mažą augino,

Dėl Telemacho, kurį tu namie palikai vienaturtį, –

Aš gi žinau, iš Hado šalies atgal tu sugrįši

70 Ir pro Ajajos salą laivu tvirtuoju vėl plauksi.

Joj tu, valdove, tuomet mane atsiminki, maldauju,

Ir nepaliki manęs nelaidoto, neapraudoto,

Nenusigręžk: rūstybę dievų tu sau užsitrauktum.

Taigi sudegink mane su šarvais, nešiotais anuomet,

75 Pilkapį aukštą supilk pakrantėje marių pilkųjų,

Idant vaikaičiai ilgai bedalį žmogų minėtų.

Paslaugą šią atlikęs, ant manojo kapo įsmeiki

Irklą, kuriuo su jumis aš yriausi, būdamas gyvas.“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakiau jam, tardamas šitaip:

80 „Viską aš tau, nelaimingas, įvykdysiu ir padarysiu.“

Taip mes sėdėjom abu, kalbėdami žodžiais graudingais, –

Šiapus juodos duobės laikiau kalaviją virš kraujo,

Draugo šešėlis stovėjo anapus ir skundėsi gailiai.

Motinos mano velionės vėlė pasirodė tuo tarpu,

85 Karžygio didžio, garsaus Autoliko duktė Antiklėja.

Ją aš dar gyvą buvau palikęs, išvykdamas Trojon.

Verkti išvydęs ėmiau, nes gailestis širdį suspaudė.

Betgi neleidau ir jos, nors buvo gaila be galo,

Eiti prie kraujo pirmiau nei Teiresiją žynį paklausiu.

90 Tuosyk atėjo vėlė Teiresijo, pranašo Tebų,

Su auksine lazda, mane ji pažino ir tarė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Ko gi tu, vargše, saulės malonų žibintą palikęs,

Čia atėjai, žiūri į vėles ir į liūdną jų šalį?

95 Nūn pasislink nuo duobės, atitrauk kalaviją tu aštrų,

Duok paragauti man kraujo ir tau pasakyti teisybę.“

Taip jis kalbėjo, o aš kalaviją, sidabrais dabintą,

Greit atitraukęs, įšoviau į makštį. Žynys neklaidingas

Kraujo tamsaus paragavo ir ėmė kalbėti man šitaip:

100 „Trokšti saldaus pargrįžimo namo, šviesus Odisėjau.

Duos dar tau dievas vargų tūleriopų. Matau, nepaspruksi

Niekaip nuo žemės plakėjo, kuris tebepyksta įtūžęs,

Kam tu jo sūnui mielam vienintelę akį išdūrei.

Vis dėlto jums pasiseks, nors baisiai privargus, sugrįžti,

105 Jeigu mokėsi valdyt bendražygių ir savo godumą.

Kai tik galingu laivu Trinakijos salą pasieksi

Ir prisiirsi prie kranto per juodus vandenis marių, –

Rasi tu karves lankoj ir pulką vilnotų avelių

Helijo, dievo, kuris ir mato viską, ir girdi.

110 Jeigu praeisi pro jas, galvodamas apie grįžimą, –

Nors po ilgų vargų, bet grįšite jūs į Itakę.

Jeigu tu drįsi papjaut – aš prapultį tau pranašauju,

Laivui ir tavo draugams. Jei tau išsigelbėt pavyktų,

Grįši suvargęs didžiai, visų bendražygių netekęs,

115 Svetimo krašto laivu, namie tu negandus rasi.

Vyrai, įžūlūs begal, eikvodami tavo gėrybę,

Piršis vis dieviškai žmonai ir siūlys jai dovanas brangias.

Betgi už jų skriaudas tu gerai atmokėsi parėjęs.

O kai jaunikiams namie jau būsi galą padaręs

120 Ar gudrumu, arba kalaviją aštrų pastvėręs, –

Irklą patogų paimk ir leiskis į tolimą kelią,

Kolei tu žmones užtiksi, nemačiusius marių plynųjų

Ir neragavusius niekad druska užsūdyto valgio.

Raudonasnapių laivų nebus jie regėję nei matę

125 Švelniai nudilinto irklo, kurs laivui sparną atstoja.

Ženklą tikriausią aš tau pasakysiu ir nieko neslėpsiu.

Kai susitiksi keleivį, kuris ims teirautis nustebęs:

„Kam tą vėtyklę nešies, ant tvirto peties užsidėjęs?“ –

Žemėn toj vietoj įsmeik apdilusį irklą patogų

130 Ir Poseidonui valdovui sudėki auką gausingą:

Aviną, jautį ir kiaulių baltilčių vaisintoją kuilį.

Grįžki atvargęs namo ir sudėki šventas hekatombes

Nemirtingiesiems dievams, plačiųjų padangių valdovams,

Tuokart visiems iš eilės. Mirties tu sulauksi ne jūroj –

135 Bus ji kaip miegas lengva ir ateis tavęs pasiimti,

Kai nuo senatvės ramios jau būsi pavargęs, o žmonės

Laime sau džiaugsis visi. Sakau nesuklysdamas tiesą.“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakiau jam, tardamas šitaip:

„Tokia dalia dievai tik vieni, Teiresijau, džiaugias!

140 Bet pasakyki tu man ir aiškiai išdėstyki visa:

Štai netoliese regiu aš mirusios motinos vėlę,

Tyliai ji sėdi prie kraujo ir sūnui tikram nesiryžta

Tiesiai į veidą pažvelgti nei žodžio meilaus pasakyti.

Ką man, valdove, daryt, kad ji mane atpažintų?“

145 Taip aš kalbėjau, o jis, tuomet atsakydamas, tarė:

„Visiškai tas nesunku, ir tau aš galiu pasakyti,

Kam iš velionių šitų, lig šiolei numirusių žemėj,

Leisi prie kraujo prieit, tasai pakalbės išmintingai;

Ko neprileisi, tas tyliai nueis susigūžęs į šalį.“

150 Viską pasakiusi man ir likimo lemtį pranešus,

Grįžo į Hadą atgal vėlė Teiresijo didžio.

Aš ir toliau toj vietoj likau. Tuo tarpu priėjo

Motina mano artyn, paragavusi kraujo, pažino

Ir, atsidusus giliai, prabilo žodžiais sparnuotais:

155 „Kaip tu, sūneli brangus, atėjai į šalį šešėlių,

Būdamas gyvas? Sunku ją žmogui gyvam pamatyti.

Skiria tą kraštą nuo jo ir upės, ir vandenys baisūs.

Pirm visa ko Okeanas, kurio neįmanoma niekam

Pereit pėsčiam, kas laivo, gerai įtaisyto, neturi.

160 Gal tu iš Trojos eini, ilgai klajojęs po jūras

Juodu laivu su draugais? Galbūt nebuvai parkeliavęs

Dar į Itakę ir savo žmonos namie neregėjai?“

Taip ji kalbėjo. O aš atsakydamas ištariau šitaip:

„Motin mieloji! Mane į Hado šalį atvarė

165 Reikalas didis tebiečio Teiresijo vėlę paklausti.

Dar nepasiekiau lig šiol aš Achajos ir žemėn gimtojon

Kojos įkelt negavau, nes vis tebežūstu kelionėj

Dar nuo dienos, kada, Agamemnoną šviesų lydėdams,

Į Ilioną daugžirgį kovot su trojėnais patraukiau.

170 Bet pasakyki tu man ir aiškiai išdėstyki visa:

Kas malonėjo atnešti tau amžiams užmigdančią mirtį?

Ar ilgalaikė liga, ar žvalioji šaulė Artemidė

Savo beskausmėm strėlėm, užpuolusi kartą, pašovė?

Man pasakyk apie tėvą ir ten pasilikusį sūnų –

175 Rankose jų dar mano valdžia, ar kitas koks vyras

Paėmė skeptrą, kai kalba visi, jog aš nebegrįšiąs?

Ir apie žmoną sakyk, ką mano ir ką ji galvoja?

Ar vis gyvena pas sūnų ir saugo visa tvarkingai,

Ar ištekėjo už kito kurio aukštakilmio achajo?“

180 Taip aš kalbėjau, o motina mano mieloji atsakė:

„Ji, pasakysiu tikrai, su meile širdinga ir kantriai

Rūmuose tavo gyvena. Taip slenka metai po metų

Naktys, atodūsių pilnos, o dienos ašarom plūsta.

Ne svetimoj vis rankoj valdžia: ramiai Telemachas

185 Sau tebevaldo karaliaus valdas, suruošdamas kartais

Pokylį šaunų, kaip vyrui, aukštai pastatytam, pritinka.

Daugelis kviečia ir jį. O tėvas Laertas gyvena

Kaime, nebeina niekad į miestą, ir jam nebereikia

Patalo minkšto su marškom margom ir užklodais vilnų.

190 Menėje guli peržiem drauge su savo namiškiais

Žemėj arti prie ugnies, prastu drabužiu apsiklojęs.

O kai vasara esti ar rudenio dienos derlingos,

Jis vynuogyne žaliam bet kur sau guolį suranda:

Lapų prikritus krūva jam patalas būna minkščiausias.

195 Guli ir dūsauja ten, kankinamas sielvarto didžio,

Laukia vis grįžtant tavęs, jį sunkiai slegia senatvė.

Šitaip turėjau nykti ir aš, kol mirtis man atėjo.

Ne Artemidė, žvali medžiotoja, rūmuos netyčia

Strėlę beskausmę paleidus, man gyvastį mielą nukirto,

200 Ir ne liga prispaudė sunki, kuri juk dažniausiai

Atima žmogui jėgas ir dvasią išvaro iš kūno –

Pasiilgimas tavęs, protingas šviesus Odisėjau,

Tavo gerumo švelnaus – man atėmė gyvastį mielą.“

Taip ji kalbėjo, o aš, sugrudus širdžiai, norėjau,

205 Mirusios motinos vėlę apglėbęs, prispaust prie krūtinės.

Triskart veržiausi prie jos ir troškau širdingai pasiekti –

Triskart išsprūdo ji man kaip šešėlis ar sapnas iš rankų.

Tik graudulys dar didesnis gniaužte sugniaužė krūtinę.

Taigi kreipiausi į ją, sakydamas žodžiais sparnuotais:

210 „Motin mieloji, kodėl nesiduodi, kai noriu apglėbti?

Argi negalim ir Hado šaly, viens kitą apglėbę

Rankom švelniom, pasiguosti ir ašarom skausmą palengvint?

Ar gal tu šmėkla esi, man Persefonės siųstoji,

Kad aimanuočiau labiau, apverkdamas savo nedalią?“

215 Taip aš kalbėjau, o motina mano mieloji atsakė:

„Vargšas tu mano sūnau, visų vargingiausias pasauly!

Ne Kroniono dukters, ne Persefonės apgaulė:

Tokis likimas visų mirtingųjų, kai amžių pabaigia.

Nei raumenų tuomet, nei kaulų neberiša gyslos;

220 Viską bemat sunaikina ugnies baisioji galybė,

Kai tik gyvybė miela baltuosius kaulus palieka.

O atsiskyrus vėlė kaip sapnas kokis plazdena.

Grįžki tuojau tu į šviesų pasaulį, tik viską atminki,

Idant ir žmonai paskui turėtum ką pasakyti.“

225 Šitaip mes keitėmės žodžiais abudu. Atėjo tuo tarpu

Moterų pulkas, jas atsiuntė čion Persefonė baisioji.

Buvo tai žmonos kadais ar dukterys vyrų kilmingų.

Jos didžiuliu ratu prie juodojo kraujo sustojo.

Taigi aš galvą sukau, kaip jų kiekvieną prakalbint,

230 Ir, pagalvojęs širdy, nusprendžiau šitaip daryti:

Stvėriausi už kalavijo, kuris prie šono kabojo,

Ir joms visoms iš karto ragauti kraujo neleidau.

Tuosyk jos ėjo viena po kitos ir turėjo sakyti

Giminę savo ir kilmę, o aš klausinėjau kiekvieną.

235 Taip pirmutinė visų garsiatėvė Tironė priėjo.

Sakė, kad ji tikroji duktė Salmonėjo beydžio,

Žmona ją vedęs Kretėjas, Ajolo sūnus galingasis.

Buvo pamėgus begal Enipėjo dievišką upę,

Tekančią tyliai per šalį ir upių visų pranašiausią.

240 Maudytis eidavo ji į gražiąsias sroves Enipėjo.

Šiuo apsimetęs gudriai, galingas žemės plakėjas

Atgulė sykį su ja prie žiočių banguojančios upės.

Purpuro bangos kalnais pakilo aplinkui ir dengė

Juos iš viršaus, paslėpdamos dievą ir mergą mirtingą.

245 Juostą drovumo atjuosęs, mergaitei miegą užleido

Žemės plakėjas galingas, o kai pasisotino meilės,

Paėmė švelniai už rankos, vardu pavadino ir tarė:

„Džiaukis šia meile, mergaite, nes, metams į pabaigą einant,

Porą gražių vaikų pagimdysi: nelieka be vaisiaus

250 Priegulis nemirtingųjų. Tu auklėki juos ir auginki.

Eiki dabar namo ir tylėk, nesakiusi niekam.

Prisipažįstu – esu Poseidonas, žemės plakėjas.“

Taip jai pasakęs, atgal į marių bangas pasinėrė.

O jam Tironė pagimdė Peliją drauge ir Nelėją.

255 Stiprūs užaugo abu ir buvo tarnai visagalio

Dzeuso Kronido. Pelijas plačiajame Jolke gyveno,

Buvo turtingas avių, Nelėjas – Pile smėlėtam.

Sūnus kitus Kretėjui žmonų karalienė pagimdė –

Drąsų Eisoną, Feretą ir žirgvaldį Amitaoną.

260 Ir Antiopė atėjo, Asopo duktė gražiakasė,

Gyrėsi ji išdidžiai glėby Kronido gulėjus

Ir du vaikus pagimdžiusi jam – Amfioną ir Dzetą.

Tiedu įkūrė kadai septynvarčių Tebų tvirtovę,

Bokštus pastatė ir mūrais apsupo: be jų nemokėjo

265 Tebuos plačiuosiuos gyvent, nors vyrai buvo galingi.

Tuosyk išvydau Alkmenę, žmoną Amfitriono;

Toji pagimdė Heraklį, galingą ir drąsų kaip liūtą,

Dzeuso Kronido glėby pagulėjus ir meilę pažinus.

Ten ir Megarę mačiau aš, dukrą galiūno Kreonto,

270 Amfitriono sūnaus, dar niekad neįveikto, pačią.

Gražiąją močią Edipo taip pat pamačiau, Epikastę.

Baisų darbą padarė jinai, nežinodama nieko,

Ir už sūnaus ištekėjo, o tas gi, tėvą užmušęs,

Žmona ją vedė. Bet viską dievai mirtingiesiems apreiškė.

275 Sielvartus kentė Edipas, tačiau numylėtuose Tebuos

Valdė ilgai kadmiečius dievų sprendimu pragaištingu.

O Epikastė pati sau Hado vartus atsivėrė,

Rūmuos po aukšta sija į kilpą galvą įspraudė,

Skausmo baisaus įveikta, ir savo sūnui paliko

280 Ilgas kančių dienas: prakeikimas jį močios lydėjo.

Ir gražiaveidę Chloridę mačiau, kurią pamylėjęs

Vedė Nelėjas, už jos gražumą mokėdamas brangiai.

Buvo jinai jauniausia duktė Amfiono Jasido,

Kurs Orchomene, miniečių mieste, kadais viešpatavo.

285 Ji, nutekėjus į Pilą, Nelėjui pagimdė tris sūnus –

Nestorą su Chromiju ir Periklimeną drąsuolį,

Seserį šiems ji Peronę pagimdė, grožio stebuklą.

Piršos Peronei kaimynai visi, bet tėvas Nelėjas

Nedavė jos už vyro, kol tas plačiaragių galvijų

290 Neatvarys iš Filakės, jėga iš Ifiklo atėmęs.

Vienas Melampas, žiniūnas beydis, ėmės to darbo.

Bet jam pamaišė dievai, nepalankią valią parodę,

Pančiai, suveržę rankas, ir piemenys, sergėję bandą.

Bet kai jau mėnesiai baigės, ir skirtos dienos suėjo,

295 Metai atėjo kiti, ir Horos aplink apsisuko –

Tuosyk žiniūną paleido šventa jo galybė Ifiklas

Už pranašavimą tikrą. Valia Kroniono įvyko.

Ledą regėjau taip pat, Tindarėjo žmoną garsingą,

Ji Tindarėjui kadai du sūnus galingus pagimdė –

300 Kastorą, žirgvaldį garsų, ir kumščio stipraus Polideuką.

Žemė, penėtoja močia, juos priėmė gyvus abudu.

Jie, ir į Hadą nuėję, naudojasi Dzeuso malone:

Būna gyvi jie abu pradieniui: jei vienądien miršta,

Kitądien kelias gyvi, su dievais jie lyginas šlove.

305 Ifimedėja taip pat atėjo, žmona Aloėjo,

Ir pasisakė, kad ji glėbyje Poseidono gulėjo

Ir jam pagimdė du sūnus, nors buvo abu trumpaamžiai, –

Dievui prilygstantį Otą ir garsų visur Efialtą.

Aukštus ir drūtus abu išugdė juos žemė vaisinga

310 Ir gražesnius nei kiti, Orioną vieną išskyrus.

Devyniamečiai jie buvo devyneto uolekčių storio,

Ūgio turėjo tuomet po devynis sieksnius kiekvienas.

Jie ir išdrįso kadais dievams nemirtingiems grūmoti,

Sąmyšį didį sukelt ir stoti į kovą audringą.

315 Osą mėgino užverst ant Olimpo, ant Osos užkelti

Šlamantį lapais žaliais Peliją ir dangų pasiekti.

Būtų įvykdę jie tai, jei būtų jų metai subrendę.

Bet Kronido sūnus, Lėtonės gražkasės gimdytas,

Juodu pašovė pirmiau, negu jų skruostai raudonieji

320 Ėmė tamsėt, ir pūkas švelnutis jiems padengė žandus.

Fedrą, Prokridę ir Ariadnę gražią regėjau,

Dukrą Minojo, baisaus gudraminčio. Tesėjas iš Kretos

Vežės kadais Ariadnę į šventąją pilį Atėnų,

Bet nesuspėjo, deja: pakeliui Artemidė pašovė

325 Dijos mažutėj saloj, Dioniso skundų paklausius.

Merą regėjau, Klimenę ir Erifilę begėdę,

Drįsusią mieląjį vyrą parduot už gabalą aukso.

Nesuminėsi visų, ir vardų pasakyt negalėčiau,

Kiek dukterų ir žmonų garsingų vyrų regėjau.

330 Tam ir ilgiausios nakties neužteks, o dabar gi jau metas

Eiti ilsėtis, arba prie draugų, į laivą sugrįžus,

Arba čia vietoj, dievams ir jums patikėjus kelionę.“

Taip jis kalbėjo. Visi net kvapą sulaikė nutilę:

Taip sužavėjo svetys toj temstančioj menėj aukštojoj.

335 O baltarankė Aretė tuomet vėl užvedė kalbą:

„Kaip jums atrodo, fajakai: argi čia paprastas vyras,

Argi jo ūgis ir grožis nesyji su proto šviesybe?

Mano svetys jis dabar, ir jūs tos garbės dalininkai.

Leisti namo jūs jo neskubėkit ir nepašykštėkit

340 Jam dovanų, nukentėjusiam taip. Juk turtų daugybę

Turite savo namuos iš malonės dievų prisikrovę.“

Jai atsakydamas, tarė tuomet Echenėjas herojus,

Kurs tarp fajakų visų vyriausias amžiumi buvo:

„Vyrai mielieji! Tikrai mūs norai ir mintys sutampa

345 Su karalienės žodžiais protingais. Reikia juos vykdyt.

Bet Alkinojui pirmam priklauso žygis ir žodis.“

Jam atsakydamas, tarė tuomet Alkinojas garbingas:

„Kas pasakyta – bus padaryta, kol aš esu gyvas

Ir fajakus štai, pamėgusius irklą, valdau kaip karalius.

350 Lai palūkės svetys, nors baisiai namų pasiilgęs,

Lai paviešės ligi ryto pas mus, kol spėsiu kaip reikia

Dovanas jam sutaisyt. Išleisti jį – reikalas mūsų

Lygiai visų, o mano pirmiausia, nes aš čia valdovas.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

355 „O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Nors čia ir kiaurus metus, kaip svečiui, reikėtų užtrukti,

Kol į kelionę taisysit mane ir dovanas dėsit,

Neprieštaraučiau nė kiek, nes dukart didesnis gerumas

Rankom pilnom sugrįžt į mieląją tėviškės žemę.

360 Daug šlovingesnis aš būsiu, man meilę ir pagarbą rodys

Vyras kiekvienas, pamatęs, kaip aš sugrįžau į tėvynę.“

Jam atsakydamas, vėl Alkinojas prabilo ir tarė:

„Oi, neatrodo, garbus Odisėjau, žiūrint iš šono,

Jog apgavikas tu koks ar girčas, kurių nūn daugybę

365 Žemė maitina juoda, visur jie bastos po žmones:

Tauškia visokius melus, ko nieks niekada neregėjo.

Žodžiai tavieji tikri ir išmintį didžią parodo.

Lygiai kaip dainius koksai tu šiandien puikiai išdėstei

Mums ir argiečių žygius, ir savo negandus juodus.

370 Bet pasakyki dabar ir viską papasakok smulkiai,

Ar tu regėjai kurį bendražygių dieviškų savo,

Traukusių draug su tavim Ilionan ir kritusių mūšiuos.

Nakčiai dabar nė galo nėra, ne metas dar eiti

Gulti tau menėn savon, dar pasaką tęski nuostabią.

375 Lig auksasostės Aušros sutikčiau klausyt, jei galėtum

Pasakot savo vargus, sėdėdamas šičia tarp mūsų.“

Jam atsakydamas, tarė tuomet Odisėjas daugmintis:

„O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Laikas ilgoms, begalinėms kalboms, bet laikas ir miegui.

380 Jeigu norėtum tu nuotykių mano klausytis,

Nesibranginčiau pasekti daugiau ir baisesnių dalykų

Apie nelaimes draugų, kurie po pergalės žuvo,

Nors ir išėjo gyvi iš kovų kruvinųjų prie Trojos,

Grįžo namo ir buvo žmonos nedoros nužudyti.

385 Kai, pamosavus skraiste, Persefonė skaisčioji išblaškė

Staigiai į šonus visas vėles gležnų moteriškių,

Tuosyk atėjo vėlė Agamemnono didžio Atrido,

Baisiai nuliūdus, ir ją atlydėjo visi, kas Egisto

Rūmuose žuvo su juo, sau radę prapultį baisią.

390 Greit jis pažino mane, vos akį spėjęs užmesti.

Graudžiai pravirko dėl to ir, ašarom visas pasruvęs,

Tiesė artyn rankas, norėdamas apsikabinti,

Bet nė trupučio jėgos nei galybės jau nebebuvo

Jo sąnariuos, be galo mitriuos, kai buvo jis gyvas.

395 Draugą pamatęs, prarūdau, nes gailestis širdį suspaudė,

Taigi kreipiausi į jį, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„O garbingasis Atrėjo sūnau Agamemnonai didis!

Kas malonėjo atnešti tau amžiams užmigdančią mirtį?

Ar Poseidonas, žemės plakėjas, tau laivą sudaužė,

400 Vėjus piktuosius paleidęs, ir jūroj pilkojoj prigirdė,

Ar užsirūstinę žmonės tave sausumoj nudaigojo,

Kai tu pagrobei jų karves ar pulką gražiųjų avelių,

Ar kada miestą išgriovei ir žmonas ėmei į vergiją?“

Taip jam kalbėjau, o jis, tuomet atsakydamas, tarė:

405 „Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Ne Poseidonas, žemės plakėjas, man laivą sudaužė,

Vėjus piktuosius paleidęs, ne jūroj pilkojoj prigirdė,

Ne užsirūstinę žmonės mane sausumoj nudaigojo –

Mirtį priartino man ir galą padarė Egistas,

410 Susikalbėjęs su žmona manąja, namo pasikvietęs,

Vaišių metu, kaip kitas kad užmuša jautį prie ėdžių.

Taip aš mirtim niekinga miriau, šalia bendražygiai

Galvas padėjo visi, tarytum kiauliai baltilčiai,

Vyro turtingo namuos skerdžiamieji vienas po kito

415 Gimtajai dienai, vestuvėms ar iškilmę rengiant kitokią.

Tau atsitiko matyti juk žūstančių vyrų daugybę,

Dvikovoj krito vieni, kiti jų – mūšy nirtingam.

Būtų labiau sudrebėjus širdis, jei būtum regėjęs

Tarpu skobnių, kraterų pilnų ir valgių rinktinių

420 Gulint svetainėj visus klanuos pajuodusio kraujo.

Betgi už viską baisiau man buvo riksmas Kasandros,

Seno Priamo dukters, kai ją Klitemnestra klastinga

Smaugė šalia manęs. Rankas nuo žemės dar kėliau

Mirdamas, durklą norėjau ištraukt, o ji, besarmatė,

425 Tuoj nusisuko šalin ir rankos piktos nepakėlė

Lūpoms užčiaupt ir užmerkti akims išeinančio Hadan.

Nieko baisiau ir begėdiškiau nėra juk už pačią,

Galinčią širdį palenkt prie tokio kruvino darbo,

Kokį sumanė ji man ir savo tikrąjį vyrą,

430 Pinkles paspendus, klastingai nužudė. O aš vis galvojau:

Gyvas ir sveikas grįšiu gimtinėn, ir kokis bus džiaugsmas

Mano vaikams ir tarnams, o ji, pamėklė nelaboji,

Sau užsitraukė negarbę ir baisią gėdą padarė

Moterims lygiai visoms, nors jų ne viena geraširdė.“

435 Taip jis kalbėjo, o aš atsakydamas ištariau šitaip:

„Ir pagalvoti baisu, kaip Atrėjo genties neapkenčia

Dzeusas, valdovas žaibų, naudodamas moterų pinkles

Jau nuo seniai! Kiek mes per Eleną vyrų paklojom!

O Klitemnestra namo sugrįžusiam pasalą taisė.“

440 Taip aš kalbėjau, o jis, tuomet atsakydamas, tarė:

„Taigi ir tu nebūk toks atviras savajai pačiai,

Ne visada jai viską pranešk, ką būsi girdėjęs.

Dalį tiesos pasakyk, o dalį mokėki nuslėpti,

Nors tu nuo rankos žmonos tikrai, Odisėjau, nemirsi.

445 Nei išminties, nei širdies gerumo juk Penelopei,

Mielai Ikarijo dukrai, niekad ir niekur nestigo.

Nuotaka buvo jaunutė ir liko namie ji anuomet,

Kai mes išėjom į karą. Sūnus prie krūtinės jos buvo

Dar kūdikėlis, o nūn jau vyrų taryboje sėdi.

450 Koks jis laimingas, kad tėvas mielasis atras jį sugrįžęs,

Glausis prie tėvo ir jis, kaip dera mylinčiam sūnui.

Mano akims sūnumi pasidžiaugti maniškė neleido

Nė valandėlės: mane ji pirmiau užmušt paskubėjo.

Šiandien patarsiu dar tau, ir tu įsidėki į širdį:

455 Laivą slaptai privaryk prie tėviškės mielojo kranto,

Kad nežinotų: tikėt moteriškėm negalima niekad.

Bet pasakyki tu man ir aiškiai išdėstyki viską:

Ar jums neteko girdėt, kur mano sūnus begyvena,

Ar Orchomene kur prisiglaudęs, ar Pile smėlėtam,

460 Ar gal jau pas Menelają, pas dėdę Spartoj plačiojoj.

Žemėj tikrai tebėra dar nemiręs šviesusis Orestas.“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakydamas pratariau šitaip:

„Veltui, Atride, mane klausinėji. Nesu aš girdėjęs,

Ar jis dar gyvas, ar miręs, o taukšt, kas ant seilės, nenoriu.“

465 Taip mes sėdėjome ten ir keitėmės žodžiais graudingais,

Dūsavom gailiai abu ir liejom ašaras karčias.

Tuosyk atėjo vėlė garbingo Pelido Achilo,

O su ja buvo Patroklas ir Antilochas beydis,

Taipgi Ajantas, kuris tarp danajų ūgiu ir iš veido

470 Buvo gražiausias, tiktai Pelėjoną beydį išskyrus.

Greitai pažino mane vėlė Ajakido greitkojo

Ir, atsidusus giliai, prabilo žodžiais sparnuotais:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Paikas drąsuoli, ar kokį baisesnį dar žygį atliktum?

475 Kaip nebijojai keliauti į Hadą, į mirusių šalį,

Kur be jausmų jie gyvena, pabaigusių vargą šešėliai?“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakydamas ištariau šitaip:

„Mielas Achilai, Pelėjo sūnau, achajų tvirtybe!

Reikalas privertė čia atkeliaut pas Teiresiją žynį,

480 Gal patarimą jis duos, kaip grįžt į uolotą Itakę.

Dar nepasiekiau lig šiol aš Achajos ir žemės gimtosios

Nebučiavau, nėr galo vargų. Už tave, Pelėjonai,

Niekad nebuvo žmogaus laimingesnio ir būti negali.

Gyvą anuomet tave kaip dievą gerbėm argiečiai,

485 Šiandien tu vėl valdovas esi numirėlių tarpe,

Čia atkeliavęs. Todėl, kad mirei, nesiskųski, Achilai.“

Taip aš kalbėjau, o jis man, vėl atsakydamas, tarė:

„Nėr ko taip guosti ir girti mirties, šviesus Odisėjau.

Aš malonėčiau geriau už tarną būti pas kitą

490 Žmogų beturtį, kuris ir duonos pristinga ne kartą,

Nei karaliauti visų ligi šiol numirusių tarpe.

Bet pasakyki tu man, kaip laikos sūnus mylimasis,

Ar su pirmosiom gretom į karą traukia, ar slepias.

Ir apie tėvą sakyk, Pelėją, gal teko girdėti,

495 Ar mirmidonuos dar vis tebelaiko valdžią garbingai,

Ar nebeklauso dabar jo niekas Heladėj ir Ftijoj,

Kai jau senatvės našta rankas ir kojas prislėgė?

O, kad aš būčiau tenai, kur šviečia saulė skaisčioji,

Toks jam gynėjas, kaip tuosyk buvau plačiojoje Trojoj,

500 Kai narsingiausius karius, už Argą kovodamas, klojau!

O, kad į tėvo namus nors akimirką tokis pareičiau!

Kaip sudrebėtų tada nuo mano rūstybės kiekvienas,

Kas jį senatvėj nuskaust ar valdžią atimti mėgina!“

Taip jis kalbėjo, o aš atsakydamas ištariau šitaip:

505 „Apie beydį Pelėją, deja, negirdėjau aš nieko.

O apie sūnų, tau brangų ir mielą Neoptolemą,

Aš pasakysiu teisybę, kaip tu reikalauji ir nori.

Gaubtašoniu laivu aš pats į Skirą nuplaukęs,

Į gražiaaulių achajų stovyklą jį atvežiau jauną.

510 Kai ten, prie Trojos pilies, susirinkdavom karo tarybon,

Stodavo pirmas visad ir tardavo žodį nekvailą –

Nestoras, dievui prilygstąs, ir aš teimdavom viršų.

O kai mes Trojos laukuos kovodavom ginklais variniais,

Niekad jis vyrų būry neištvėrė, pulke nestovėjo –

515 Pirmas vis, būdavo, šoka, ir nėr varžovo jo drąsai,

Kruvino mūšio metu išguldo vyrų daugybę.

Nesuminėsi visų, ir vardų pasakyt negalėčiau,

Kiek jisai vyrų nukovė, begindamas didvyrius Argo.

Noriu tik vieną primint – Euripilą, Telefo sūnų.

520 Pervertas ietim jis krito, bet pulką ketiečių paklojo,

Ginti Priamo atėjęs, kai dovanos močią sugundė.

Buvo gražus nuostabiai, su dievišku Memnonu lygus.

Kai mes susėdom arkly, kurį padarė Epėjas, –

Patys drąsieji argiečiai, ir mano priedermė buvo

525 Spąstų gudriųjų duris atsklęsti ir vėl uždaryti –

Tuosyk kiti danajų vadai ir tarėjai protingi

Ašarą braukė slapta, jų rankos ir keliai drebėjo,

Jo tiktai vieno man savo akim neteko regėti,

Ar kad išblykštų kada, ar šluostytųs ašarą tylią,

530 Riedančią skruostu, mane tik ne sykį prašė, maldavo

Leisti iš arklio laukan, kalavijo rankeną spaudė

Ir variaiešmę ietį, grasindamas pražūčia Trojai.

O kai aukštoji Priamo pilis neatlaikė ir griuvo,

Grobį ir dovaną gražią sau gavęs, sėdo į laivą

535 Linksmas ir sveikas, nei ieties greitos nesužeistas niekur,

Nei kalavijo aštraus neužgautas, kaip esti ne sykį

Mūšio metu, kur siaučia Arėjas, nelenkdamas nieko.“

Taip aš kalbėjau. Tuo tarpu vėlė Ajakido greitkojo

Kėlės ir žingsniais plačiais per plėnūnių lanką nuėjo,

540 Džiaugsmo pilna, kad aš pasakiau, jog sūnus jo garbingas.

Vėlės tuo tarpu kitų, lig tolei mirusių žemėj,

Liūdnos stovėjo aplink ir savo sielvartais guodės.

Vien Telamono sūnaus Ajanto vėlė nelaiminga

Laikės atokiai, rūstybės pilna už pergalę mano,

545 Kai kivirče dėl Achilo šarvų aš paėmiau viršų

Tuosyk achajų laivyne. Juos dėjo motina deivė.

Priteisė man trojėnų vaikai ir Paladė Atėnė.

O, kad aš ginčo dėl tos dovanos nebūčiau laimėjęs!

Šitokią galvą dėl tųjų šarvų mat priglaudė žemė,

550 Galvą Ajanto, kuris ir stotu vienodai, ir žygiais

Buvo danajuose pirmas po Pelėjono beydžio.

Tad aš kreipiausi į jį, sakydamas žodžiais meilingais:

„Argi turėtum, Ajantai, sūnau Telamono garbingo,

Ir po mirties vis pykt ant manęs dėl šarvų nelemtųjų?

555 Buvo žadėta dievų jiems negandu būti argiečiams.

Mūras tu mūsų buvai, ir žuvusio turim, achajai,

Kaip dėl Achilo Pelido, taip lygiai visi nusiminę

Ir dėl tavęs aimanuot. Čia niekas kitas nekaltas:

Dzeusas patsai aštriaiečių danajų kariuomenę visą,

560 Baisiai supykęs, išblaškė ir tau pažymėjo likimą.

Betgi, karaliau, prieik arčiau, paklausyki mūs žodžio

Ir, apgalėjęs rūstybę, atgręžk savo širdį prakilnią.“

Taip aš kalbėjau, o jis neatsakė ir, tuoj nusigręžęs,

Draug su kitų velionių vėlėm nuėjo į miglą.

565 Būtų nors pykdamas žodį prataręs, kurio taip norėjau.

Širdį tuo tarpu manoj krūtinėj apėmė noras

Mirusių dar kitų vėles pamatyt ir pakalbint.

Taigi išvydau Minoją, Kronido garbingąjį sūnų.

Rankoj turėjo jis lazdą auksinę ir mirusius teisė,

570 Soste sėdėdamas, o tie stovėdami klausė sprendimų

Arba sėdėjo aplink plačiavarčiuose rūmuose Hado.

Ir Orioną gavau pamatyti, milžiną baisų.

Gaudė jis žvėris dabar plėnūnių prižėlusioj pievoj, –

Būdamas gyvas, juos buvo užmušęs kalnuos aukštaskardžiuos.

575 Rankoje laikė varinę ir niekad nedylančią lazdą.

Titiją irgi mačiau aš, sūnų Žemės garbingos.

Dirvoj gulėjo jisai, apkėtęs margus devynis.

Pora peslių tupėjo šalia ir kepenis draskė,

Kiek tik galėjo giliau, apsigint neįstengė jo rankos.

580 Jis mat Lėtonę užpuolė, Kronido gulovę garbingą,

Einančią Piton sutikęs laukuos Panopėjo žaliuosiuos.

Taipgi Tantalą mačiau tebekenčiantį kančią sunkiausią.

Jis, ežere giliam panarintas lig smakro, stovėjo,

Baisiai ištroškęs atrodė, tačiau atsigerti negavo:

585 Kai tik mėgindavo lenktis, norėdamas lūpas pavilgyt –

Traukdavos tuoj į šalį vanduo, ir dugnas po kojom

Likdavo juodas bemat – išdžiovindavo demonas žemę.

Medžiai virš jo galvos prinokusiais vaisiais mosavo,

Kriaušėm geltonom, granatais, gardžiais obuoliais raudonaisiais,

590 Figom, saldžiom kaip medus, ir slypinčiom lapuos alyvom.

Bet kai tik siekdavo stvert ir ranką tiesdavo senis,

Vėjas pakeldavo juos lig pat debesuotų padangių.

Ten ir Sizifą mačiau aš, vargstantį vargą be galo.

Plušo su akmeniu jis, plačiai už kraštų įsitvėręs.

595 Net įsiręžęs žmogus darbavosi rankom ir kojom,

Risdamas uolą į kalną, ir kai jau galėjo atrodyt

Viršų pasieksiąs bemat – pusiausvyrą pameta vargšas,

Ir kaip griaustinis akmuo atgal į pakalnę nudunda.

Vėl tada griebiasi darbo, ir visąlaik prakaitas karštas

600 Srūva jo kūnu stambiu, o galva gi dulkėse skęsta.

Ir jo galybę Heraklį gavau aš tada pamatyti,

Vieną šešėlį tik jo, nes pats tarp dievų nemirtingų

Leidžia sau laiką puotoj, apglėbęs Hebę gražblauzdę,

Dukterį Dzeuso galingo ir Heros su aukso kurpaitėm.

605 Klykdamos skraidė aplink, it paukščių išgąsdintų pulkas,

Mirusių vėlės, o jis kaip naktis stovėjo paniuręs,

Rankoj laikydamas lanką ir strėlę, ant saito padėtą,

Dėbčiojo baisiai akim, atrodė, jog šaus negalvojęs.

O įstrižai per krūtinę pasietas, perpetės diržas

610 Ryškiai spindėjo, paveikslais margais lig kraštų išrašytas.

Meškos ten buvo, šernai laukiniai bei liūtai žvitrakiai,

Ir kruvini karai su mūšiais ir vyrų žudynėm.

Vyras, kurs šitokį diržą padarė ir jį išdabino,

Pats nepralenktų savęs ir gražesnio nepadarytų.

615 Greitai Heraklis pažino mane, vos spėjęs išvysti,

Ir, atsidusęs giliai, prabilo žodžiais sparnuotais:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Gaila žiūrėt, kaip velki tu likimo uždėtąją naštą,

Lygiai kaip aš vilkau, kol švietė man saulė skaisčioji.

620 Aš juk buvau Kroniono sūnus, bet vargų išvargtųjų

Galo nerastum. Tarnaut kitados turėjau kaip vergas

Žmogui, visai menkam, kurs darbų man pramanė sunkiausių.

Liepė jis man iš čia trigalvį šunį atvesti,

Darbo, sunkesnio už tą, tuomet sugalvot nemokėjo.

625 Atnešiau šunį aš jam, iš Hado rūmų pavogęs,

Žygin lydėjo Hermėjas mane ir šviesakė Atėnė.“

Šitai pasakęs, į Hado namus pargrįžo Heraklis.

Tuotarp aš vietoje kantriai sėdėjau, gal dar pasirodys

Kas iš herojų, kurie jau buvo žuvę prieš amžius.

630 Rasi, ir būčiau pamatęs aš vyrus, kurie man rūpėjo,

Sūnus garbingus dievų – Tesėją ir Peiritoją,

Bet susirinko tuomet numirėlių minios be skaičiaus,

Šaukdamos garsiai, mane tad išblyškusi baimė pagavo,

Kad netikėtai gorgonės klaikios galva neiškiltų,

635 Ją Persefonė nuožmi galėjo pasiųsti iš Hado.

Taigi skubiai aš į laivą grįžau ir savo bičiuliams

Paliepiau grįžti tuojau ir lynus atrišti nuo kranto.

Greitai sušoko visi ir savo suoluos atsisėdo.

Laivą pagavo srovė Okeano galingo ir nešė,

640 Varėme irklais pirmiau, kol patekom į vėją patogų.

XII GIESMĖ

Sirenės, Skila, Charibdė, Helijo jaučiai

Iš Okeano srovių didžvandenių laimingai išplaukęs,

Marių plačiųjų bangas beskrosdamas, laivas atskriejo

Vėl į Ajają, tenai, kur iš rūmų Aušros rožiapirštės

Helijas kyla į dangų, ir Horos pulku jį palydi.

5 Irklais paspaudę kiečiau, išvarėme laivą smėlynan

Ir, nesušlapę nė kiek, išlipom į jūrų pakrantę.

Ten, kol sulaukėm Aušros pasirodant, gerokai numigom.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Pasiunčiau vyrus tuomet, kad, iš Kirkės rūmų nuėję,

10 Vargšo Elpenoro kūną paimtų ir čia atlydėtų.

Kranto pakriaušėj aukštoj prikirtę malkų jo laužui,

Laidojom, graudžio pilni, ir ašaras liejom gailingas.

Kai pelenais jau baigė pavirst jo kūnas ir ginklai,

Pilkapį aukštą supylėm ir vietoj paminklinio ženklo

15 Įsmeigėm irklą viršuj, yrimosi ilgo aptrintą.

Apeigas baigėm visas, bet nesusitikti su Kirke,

Grįžę iš Hado, mes negalėjom: netrukus atėjo

Ji, pasipuošus gražiai, o tarnaitės, ją atlydėję,

Prinešė duonos, mėsų ir žėrinčio vyno raudono.

20 Stojusi mūs vidury, šviesioji deivė prabilo:

„Nutrūktagalviai! Gyvi jūs ėjot į Hadą, kad reiktų

Dukart numirti, kai žmonės kiti po kartą temiršta.

Visa pamiršę, dabar vaišinkitės, gerkite vyną

Ištisą dieną pas mus. Rytoj, kai Aušra pasirodys,

25 Plauksite vėl. Aš rodysiu kelią ir ženklą paduosiu,

Kur bus pavojus, kad jums per klastą kieno pražūtingą

Jūroj ar žemėj daugiau nebereiktų kentėti nelaimių.

Taip ji kalbėjo, ir mūsų vyriškos širdys paklausė.

Ištisą dieną todėl, kol saulė šviesi nusileido,

30 Smagūs sėdėjom puotoj ir šutinom mėsą ir vyną.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Sugulė vyrai tuomet prie laivą prilaikančių virvių.

Kirkė už rankos mane nuo jų pavėdėjo į šalį

Ir apie viską teiravos, prie šono arti pasiguldžius.

35 Aiškiai išdėsčiau aš jai, kaip kas atsitiko ir buvo.

Man atsakydama, Kirkė šviesioji prabilo ir tarė:

„Visa gerai padarei, kaip derėjo. Dabar paklausyki,

Ką pasakysiu aš tau, o kita primins ir pats dievas.

Tu prie sirenių netrukus priplauksi, o jos suvilioja

40 Žmogų kiekvieną, kam tenka kada prie jų prisiartint.

Kas, nežinodamas to, priplaukia ir gauna išgirsti

Balsą sirenių, daugiau to žmona ir vaikai mažutėliai

Nebesulauks pargrįžtant namo, nekrykštaus iš džiaugsmo.

Savo balsingom dainom pavergia jo širdį sirenės,

45 Pievoj susėdę žalioj. Aplinkui žuvusių vyrų

Kaulai boluoja krūvom, ir pūsta odos pajuodę.

Tu gi, kai plauksi pro jas, ausis užlipdyki bičiuliams,

Vaško padaręs iš korio saldaus, kad jie neišgirstų,

Kaip jos dainuoja. O pats paklausyki, jei norą turėsi,

50 Betgi tave tegu pririša jie už rankų ir kojų

Stačią prie stiebo, gerai apvyniodami virvėm suktinėm.

Tuosyk tau bus smagu sirenių balso klausytis.

Jeigu pradėsi prašyt ar liepsi draugams, kad atrištų,

Jie teneklauso tavęs ir virvėm tvirčiau tesuveržia.

55 Pro sirenes praplauks bendražygiai tavo laimingai.

Šiandien tačiau negaliu pasakyti aš tau nei patarti,

Kelią katrą pasirinkti toliau. Reikės apsispręsti

Tau širdyje pačiam. Paklausyki, koks vienas ir kitas.

Šiapus dvi uolos aukštai, išsišovę iš marių, pro jąsias

60 Šniokšdamos veržiasi bangos skaisčios Amfitritės melsvakės.

Jas laimingieji dievai uolom klajūnėm vadina.

Jokis sparnuotis pro jas nespėja pralėkt, net greičiausių

Miško balandžių būrys, ambroziją nešantis Dzeusui:

Vienas jų žūsta visad, atsitrenkęs į skardžiąją uolą,

65 Ir į jo vietą todėl vis naują siunčia Kronidas.

Laivas, atplaukęs pro jas, nesuspėja niekad praskrieti.

Juodas skeveldras aplink ir prigėrusių vyrų lavonus

Baisūs verpetai kasdien ir marių bangos nešioja.

Vienas tik laivas išvis pro jas tepraplaukė kartą –

70 Argas, išgirtas visų, iš Ajeto kai grįžo su vilnom.

Būtų verpetas ir jį gal tėškęs į milžinę uolą,

Jeigu ne Hera, kuri praplukdė iš meilės Jasonui.

Uolos ir kitapus kyšo, į plačią padangę iškilę

Savo viršūnėm aštriom. Plieniniai debesys plaukia

75 Nuolat pro jas, nepraleidžią šviesos, ir oro nebūna

Giedro virš jų niekados, nei vasarą karštą, nei žiemą.

Jokis mirtingas žmogus neįkoptų į jas nei nukoptų,

Nors ir turėtų jisai bent dvidešimt rankų ir kojų.

Itin slidi ir skardi aukštesnioji, sakytum – tašyta.

80 Urvas į vakaro pusę šioje uoloje atsivėręs

Lyg pragarmės juodos. Pro šitą šoną turėtum

Savo gaubtuoju laivu praskrieti, šviesus Odisėjau.

Vyras, laive pasistiepęs ir strėlę iš lanko paleidęs,

Urvo vis tiek nepasieks: aukštai jo anga prasižiojus.

85 Skila gyvena urve ir skalyt piktai nesiliauja.

Balsas plonutis kaip vos atsiradusio mažo šunyčio,

O ji pati sudėjimo stambaus, ir, kas ją pamatė

Ar pamatys, pasidžiaugti negaus, nors būtų pats dievas.

Kojų bent dvylika Skilos, ir visos vikrios be galo,

90 Turi šešis ilgiausius kaklus, ant jųjų kiekvieno

Kyšo bjauriausia galva, nasruos jai dantys trieiliai,

Tankūs ir aštrūs visi, mirties juodosios pritvinkę.

Kūną lig pusės gilyn į tamsų urvą sutraukus,

Galvas visas lauke ties praraja nuolat ji laiko,

95 Žvalgosi iš viršaus ir viską godžiai žvejoja –

Ir delfinus, ir šunis, ir bangžuvį sunkų pagauna

Sau iš bandos, kurią Amfitritė šniokščianti gano.

Niekad jūreiviai lig šiol negalėjo girtis pravarę

Juodąjį laivą sveiki: dantim pagriebia po vyrą

100 Ir išsitraukia bemat iš greitojo laivo juodsnapio.

Antrąją uolą, žemesnę, taip pat, Odisėjau, išvysi,

Ji netoliese nuo tos, strėle galėtum pasiekti.

Auga ant jos didžiulė figa, plačiašakė, lapota.

Šičia Charibdė garsi juoduosius vandenis siurbia,

105 Triskart įtraukia perdien ir triskart išpurkščia pro gerklę,

Klaikiai baisu. Ir tave ji gali įsiurbt, jei pateksi.

Nuo pražūties neišgelbės tuomet nė žemės plakėjas.

Taigi laikykis arčiau prie Skilos ir laivą juodsnapį

Greitai varyki pro ją, nes žymiai didesnis gerumas

110 Vyrų netekti šešių, nei visiems pražūti iš karto.“

Taip ji kalbėjo, o aš atsakydamas ištariau šitaip:

„Deive šviesioji! Tu man pasakyki tikrą teisybę,

Ar negalėčiau kaip nors išvengt pragaištingos Charibdės

Ir apsiginti nuo Skilos, jei vyrus grobti mėgintų?“

115 Taip aš kalbėjau, o man šviesioji deivė atsakė:

„Paikas drąsuoli! Ir čia tau rūpi, tuoj stvėrus už ginklo,

Veržtis jėga. Ne mažesnis jauties už dievus nemirtingus?

Ne trumpaamžis žmogus, o pabaisa jinai nemirtinga!

Didelė, baisiai pikta, ne vyrui ją nugalėti.

120 Nieko negelbės drąsumas, geriausia jos atsilenkti.

Stabtelsi kiek prie uolos, kol spėsi ištraukt kalaviją,

Ir štai pavojus, kad ji, paskubėjusi galvas iškišti,

Kiek tik jų turi, visas, pagrobs vėl šešetą vyrų.

Plauki todėl paskubom ir šaukis pagalbon Kratają,

125 Motiną Skilos, kurią nelaimei žmonių ji pagimdė.

Močia ją gali sudraust, kad jūsų daugiau nebepultų.

Tuosyk Trinakijos salą priplauksi, kur Helijo jaučių

Ganos didžiausi pulkai ir aibė smulkiųjų galvijų.

Jaučių septynios bandos, tiek pat gražiavilnių avelių,

130 Penkiasdešimt bandoj kiekvienoj. Nedidėja jų skaičius

Ir nemažėja taip pat. Lampetija ir Faetūsė,

Deivės piemenės, kasdien jas gano, abi gražiakasės

Nimfos, kurias padangių dievui Neera pagimdė,

Motina deivė, abi pagimdžius ir užauginus,

135 Pasiuntė jas toli gyvent į Trinakijos salą,

Tėvo galvijų ganyt ir jaučių jo lenktaragių.

Jeigu praeisi pro juos, galvodamas apie grįžimą,

Nors po ilgų vargų, bet grįšite jūs į Itakę.

Betgi jei drįsi papjaut – aš prapultį tau pranašauju,

140 Laivui ir tavo draugams. Jei tau išsigelbėt pavyktų,

Grįši suvargęs didžiai, visų bendražygių netekęs.“

Taip ji kalbėjo. Netrukus Aušra auksasostė prašvito.

Deivė šviesioji pakilo ir grįžo per salą į rūmus.

Aš pargrįžau į laivą ir paliepiau savo bičiuliams

145 Rinktis ir sėsti visiems, lynus atrišus nuo kranto.

Greitai sušoko visi ir, savo suoluos atsisėdę,

Vandenis jūros pilkosios irklais kapoti pagavo.

O iš paskos, lydėdama laivą mėlynasnapį,

Vėją, kurs temptų bures, mums pasiuntė it palydovą

150 Kirkė gražkasė, baisi ir dainą pamėgusi deivė.

Laivo padargus visus pastatėm tvarkingai kaip dera

Ir atsisėdom laive: vairininkas ir vėjas jį varė.

Tuosyk aš vyrams tariau, nors nerimas spaudė man širdį:

„Vyrai mielieji! Ne vienas ar du privalo žinoti

155 Visa, ką šiąnakt kalbėjo man Kirkė, deivė šviesioji.

Aš pasakysiu, geriau jūs žinokit: netrukus ar žūsim,

Ar, pasisaugoję nuo giltinės ir likimo, pabėgsim.

Taigi visų pirma sirenių dieviško balso

Saugotis liepia ji mums ir pievos, žiedais padabintos.

160 Leido klausytis tik man vienam, tačiau jūs turėsit

Saugiai pririšti mane, kad nė pajudėt negalėčiau,

Stačią prie stiebo, gerai apvyniodami virvėm suktinėm.

Jeigu pradėsiu prašyt ir liepsiu atpalaiduoti,

Jūs neklausykit ir dar tvirčiau suveržkite raiščiais.“

165 Taip aš kalbėjau draugams, atvirai pasakydamas viską.

Nė nepamatėm tuomet, kaip laivas tvirtasis atplukdė

Mus prie sirenių salos, nes vėją turėjom patogų.

Bet netikėtai vėjas nuščiuvo. Tyla ir ramybė

Jūroje užviešpatavo, vilnis jos dievas suglostė.

170 Vyrai sušoko tuojau ir, baltas bures suvynioję,

Numetė jas gaubtajam laive, o patys susėdę

Irklais egliniais, tvirtais žiluosius vandenis šiaušė.

Aš nebelaukiau ilgiau ir durklu gniužulą vaško

Smulkiai sutrupinau tuoj ir rankom gerai jį sumaigiau.

175 Vaškas lengvai išsiminkė, į delnus galingus pakliuvęs

Ir dar vidurdienio saulės karštuos spinduliuos palaikytas.

Vyrams ausis aš tada užlipdžiau visiems ligi vieno.

Jie nepamiršę pririšo mane už rankų ir kojų

Stačią prie stiebo, gerai apvyniodami virvėm suktinėm,

180 Ir atsisėdę irklais vėl vandenis pilkus kapojo.

Kai prisiartinom tiek, kiek šaukiančio balsas nueina,

Stengdamies tyliai prasmukt, sirenės laivą pamatė,

Plaukiantį greitai prošal, ir žavią giesmę užtraukė:

„Suki čionai, Odisėjau šviesus, achajų didybe,

185 Laivą sustabdęs, išlipk ir mūsų dainos paklausyki.

Niekas juoduoju laivu nepraplaukė niekad pro šalį,

Balso, saldaus kaip medus, iš mudviejų lūpų neklausęs.

Tuosyk jis plaukia smagus ir dalykų gražių sužinojęs.

Žinom iš seno mes puikiai abi, ką Trojoj plačiojoj

190 Argo ir Trojos kariai, dievams panorėjus, kentėjo.

Žinom taip pat, kas dedas dabar penėtojoj žemėj.“

Taip jos giedojo balsais maloniais. Man širdį užplūdo

Noras klausytis, todėl maldavau bičiulius, kad atrištų,

Galva pamodamas jiems. Bet yrėsi jie įsiręžę,

195 O Perimedas ir Eurilochas pašokę priėjo

Ir dar tvirčiau apvyniojo mane, nešykštėdami virvių.

Greit iš akių mums prapuolė krantai, ir sirenių žavingo

Balso nei jų giesmės nebebuvo nė aido girdėti.

Vašką iškrapštė tuomet bendražygiai mano mielieji

200 Sau iš ausų visi ir mane atrišo nuo stiebo.

Kai jau už mūs pasiliko sala, pastebėjau iš tolo

Dūmus ir aukštas bangas, ir gausmas baisus pasigirdo.

Apėmė baimė visus, net irklai išsprūdo iš rankų

Ir mataškavos srovėj palaidi, o laivas sustojo:

205 Rankos yrėjų nusvirę jau jo nebevarė iš vietos.

Tuosyk per laivą ėjau, ramindamas vyrus savuosius

Ir kiekvienam jų kalbėjau, parinkdamas žodį malonų:

„Vyrai mielieji! Ar maža dar mes patyrėm pavojų?

Čia nebegali klaikiau atsitikti negu pas kiklopą,

210 Kur mus siaubūnas baisus į tamsią olą uždarė.

Bet ir iš ten visi per mano buklumą ir drąsą

Saugiai pasprukom, ir jūs tą pavojų smagiai prisiminsit.

Meskite baimę šalin ir, ką aš sakau, paklausykit:

Stverkitės drąsiai už irklų ir šniokščiančius vandenis marių,

215 Sėdę į suolus, kapokit, galbūt visagalis Kronidas

Duos ir iš to pavojaus gyviems ir sveikiems išsigelbėt.

Tau, vairininke, galiu dar priminti, geriau įsikalsi:

Tavo štai rankose vairas, ir tu, jį tvirtai įsitvėręs,

Laivo neleiski tenai, kur dūmai ir bangos putoja.

220 Tiesiai į uolą varyk, žiūrėdamas, kad nenuneštų

Kartais į šalį srovė. Tuomet jau būtume žuvę.“

Taip aš kalbėjau, o vyrai nelaukė, kad vėl pakartočiau.

Skilos, kurios nasrų neišvengsime, jiems neminėjau,

Kad nepamestų galvos ir, iš rankų irklus paleidę,

225 Vienas per kitą visi nesiveržtų į vidurį laivo.

Betgi ir man pačiam iš galvos netikėtai išėjo

Kirkės duotasis skaudus patarimas ginklu nesiginti.

Greit įsinėriau į šarvus ir, dvejetą iečių galingų

Stvėręs į savo rankas, aš tekinas leidaus į laivo

230 Priekį, nes tikras buvau, kad uoloj pasislėpusi Skila

Galvas, kiek turi, iškiš bendražygių pagrobt nelaimingų.

Ji nesirodė tačiau, net akys pavargo bežiūrint

Ir besidairant visur po migloj paskendusią uolą.

Šitaip į sąsiaurį mes įsiyrėm ir krūpčiojom nuolat:

235 Skilos bijojom iš ten, o čia nemirtinga Charibdė

Siurbė pro žiotis baisias karčiuosius vandenis marių.

Srovę kai vėmė laukan, kunkuliavo, kaip katilas karštas,

Ugnį pakūrus po juo, ir tiško aukštai į padangę

Putos į šonus abu, uolų pasiekdamos viršų.

240 O kada siurbė vidun karčiuosius vandenis marių –

Jūra, atrodė, pareis į jos gerklę, aplinkui tik sklido

Gausmas siaubingas uolos, pro apačią matėsi dugnas

Su akmenėliais pilkšvais. Iš baimės perblyško vyrai.

Kol, išsigandę mirties, spoksojom visi į Charibdę,

245 Skila suspėjo pagrobt iš mūsų gaubtojo laivo

Šešetą vyrų, pačių drąsiųjų, pačių galingųjų.

Žvilgsnį pagręžęs staiga į vyrus ir greitąjį laivą,

Vos pamatyti bespėjau rankas keberuojant ir kojas

Tiesiai virš mano galvos. Kaip rėkė ir plyšojo baisiai!

250 Šaukėsi mano pagalbos. Deja, paskutinį jau kartą.

Kaip kad ant kranto žvejys, atsisėdęs su meškere ilga

Jauką, pritaisęs gudriai ant jaučio kietojo rago,

Meta į vandenį gilų žuvims smulkesnėms vilioti,

O kai prikimba, ištraukia ant kranto spurdančią vargšę –

255 Šitaip spurdėjo ir jie, kai Skila nešės į urvą

Ir prie angos prarijo visus, nors šaukės pagalbos,

Tiesė rankas į mane ir gynės jėgom paskutinėm.

Vaizdo, graudesnio už tą, nesu aš niekad regėjęs

Savo akim, nors jūrų keliuos baisybių netrūko.

260 Kai pro uolas prasprukom visas, pro baisią Charibdę

Mes ir pro Skilą, tuomet pasirodė netrukus žavioji

Dievo sala, joj ganėsi gražūs jaučiai plačragiai,

Ožkos mekeklės ir avys Helijo Hiperiono.

Dar su laivu juoduoju savu tebebūdamas jūroj,

265 Jau išgirdau garde uždarytų jaučių baubimą,

Skardų bliovimą avių. Man tuoj ir krito į širdį

Pranašo Tebų, garsaus Teiresijo aklojo, žodis,

Taipgi Ajajos valdovės Kirkės, kuri man prisakė

Helijo, džiaugsmo žmonių trumpaamžių, salos atsilenkti.

270 Tuosyk aš vyrams tariau, nors nerimas spaudė krūtinę:

„Žodžių manųjų, mieli, paklausykit, nors jūs nusiminę.

Noriu aš jums pranešti žiniūno Teiresijo žosmę,

Taipgi Ajajos valdovės Kirkės, kurie man prisakė

Helijo, džiaugsmo žmonių trumpaamžių, salos atsilenkti.

275 Mūsų čia laukia baisi prapultis, kaip tvirtino juodu,

Taigi pro šalį, bičiuliai, pasukite juodąjį laivą.“

Taip aš kalbėjau, ir jiems krūtinėse širdys sudrebo.

O Eurilochas man, žodžiais piktais atšaudamas, tarė:

„Akmeniaširdis esi, Odisėjau, ir tvirtas be galo,

280 Keliai tau niekad nelinks, turi geležinę sveikatą.

Taigi ir savo draugams, palaužtiems vargų ir nemiego,

Kojos į žemę iškelti neduodi. O mes vakarienę

Čia, vandenų apsuptojoj saloj, išsivirtume skanią.

Nori priversti, kad vėl, nakties užklupti iš netyčių,

285 Salą aplenkę, tuščiai klajotume jūroj miglotoj.

Naktį juk vėjai, laivų skandintojai, kyla smarkiausi,

Mums pasakyki, kur bus užuoglauda nuo pražuvimo,

Jei netikėtai užklups mus audra su kaukiančiais vėjais,

Notas pakils ar piktasis Zefyras, kurie pirmutiniai

290 Varo į dugną laivus prieš valią dievų visagalių.

Taigi sustokim geriau, paklusę tamsiajai nakčiai,

Ir išsivirkime sau vakarienę prie greitojo laivo,

O atsikėlę rytoj vėl trauksime jūron plačiojon.“

Taip Eurilochas kalbėjo, ir jį bendražygiai palaikė.

295 Aš supratau lengvai, jog dievas mums prapultį rengia,

Ir, atsakydamas jam, kalbėjau žodžiais sparnuotais:

„Vieną priversti mane tau bus nesunku, Eurilochai.

Bet paklausyk: visi man didžiąją priesaiką duokit:

Jeigu mes kaimenę jaučių ar pulką nemažą avelių

300 Rastume ten saloje, – nedarykit paikos šventvagystės,

Niekas nelieskit avies nei jaučio. Geriau be pavojaus

Valgykit tuos valgius, kurių mums Kirkė pridėjo.“

Taip aš kalbėjau, ir jie man davė priesaiką šventą.

O kai prisiekė visi ir priesaikos apeigą baigė,

305 Tvirtąjį laivą įvarėm į prieplauką plačią ir tylią.

Buvo šaltinis vandens, tad vyrai pakrantėj prie laivo

Išvirė gardžią visiems vakarienę patogiai ir greitai.

O kada alkį numalšėm ir troškulį kiek apgesinom,

Tuosyk, geruosius draugus prisiminę, pravirkome gailiai, –

310 Skila prarijo visus, iš gaubtojo laivo pagrobus.

Jų mes raudojome tol, kol miegas saldusis užėjo.

Trečdalis buvo nakties bepalikę, ir žvaigždės jau sėdo,

Kai debesų atvarytojas Dzeusas, vėjus paleidęs,

Užvertė audrą ant mūs ir debesiu juodu užklojo

315 Žemę ir jūrą iškart, sutemo kaip rudenio naktį.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Laivą, sukibę visi, įtraukėm olon aukštaskliautėn.

Nimfų žaidimo ir šokio vieta ten buvo iš seno.

Sukviečiau aš į vyriją visus ir taip jiems kalbėjau:

320 „Vyrai mielieji! Greitajam laive ir valgyt, ir gerti

Sočiai pakanka, galvijų nelieskit, bėdos pridarysit.

Jaučiai plačragiai ir avys priklauso dievui rūsčiajam

Helijui Sauliui, kuris ir mato viską, ir girdi.“

Taip aš kalbėjau, ir jiems tie žodžiai pataikė į širdis.

325 Mėnesį visą Notas tik pūtė, ir vėjo kitokio

Vis negalėjom sulaukt: kasdien čia Euras, čia Notas.

Vyrai, kol duonos visiems ir vyno raudono užteko,

Nėjo prie jaučių artyn, brangindami savo gyvybę.

Bet kai išseko laive jau maisto atsargos visos,

330 Landžioti ėmė visur, ieškodami kokio laimikio:

Paukštį gal kur pasigaus, ar žuvis suspurdės pasivėrus

Ant meškerės riestos, nes pilvą degino alkis.

Kartą ėjau į salą gilyn, pasimelsti norėjau

Nemirtingiesiems dievams, gal kelią tėvynėn parodys...

335 Vienas nusprendęs pabūt atokiau nuo visų bendražygių,

Aš nusiploviau rankas ir, ramią užuovėją radęs,

Melstis pradėjau dievams, amžiniesiems Olimpo valdovams.

Jie ant blakstienų tuomet man saldųjį miegą užleido.

O Eurilochas tuo tarpu sugundė vyrus į pikta:

340 „Žodžių manųjų, draugai, paklausykit, nors jūs nusiminę.

Lygiai visokia mirtis baisi žmonėms nelaimingiems,

Bet nusibaigti badu – baisiau už viską pasauly.

Taigi paimkime, vyrai, mes Helijo jaučius geriausius

Ir paaukokim dievams, plačiųjų padangių valdovams.

345 Jeigu sugrįšim kada į Itakę ir tėviškės žemę,

Helijui Hiperionui šventovę aukštą, didingą

Mes pastatysim, jokių brangenybių jai puošt negailėję.

Jeigu, supykęs ant mūsų dėl tų stačiaragių galvijų,

Laivą į dugną nuleis, dievų pritarimo sulaukęs, –

350 Jūroj prigerti geriau, iškart atidavus gyvybę,

Nei čia nudvėsti badu saloj, negyvenamoj amžiais.“

Taip Eurilochas kalbėjo, ir jį bendražygiai palaikė.

Jaučių tuojau atsivarė, parinkę iš būrio geriausius.

Pievose, ne per toli nuo laivo mėlynasnapio,

355 Kaimenė ganės visa riebių plačiaragių galvijų.

Vyrai tuos jaučius apstojo ratu ir, dievams pasimeldę,

Lapų užbėrė žalių, nuo ąžuolo aukšto paraškę:

Miltų miežinių baltų tvirtasuoliam laive nebebuvo.

Tad pasimeldę, jaučius papjovė, jų odas nulupo,

360 Kulšis atkirto visų, riebalais storai apvyniojo

Dvigubu sluoksniu taukų, ir mėsą ant jųjų sukrovė.

Nebeturėjo ir vyno jie degančiai aukai apšlėkti,

Vandeniu tyru todėl aukojamas atnašas laistė.

O kai jau sudegė kulšys, taurių vidurių paragavo,

365 Mėsą, kas liko, smulkiau sukapoję, pavėrė ant iešmų.

Miegas tuo tarpu saldus nuo mano blakstienų pabėgo.

Staigiai pašokau ir leidaus prie greitojo laivo pajūrin.

Kelio visai nebedaug lig riestojo laivo beliko,

Kai kepamos mėsos man kvapas dūrė į nosį.

370 Aš suvaitojau tiktai ir šaukiaus dievų amžinųjų:

„Tėve mūs Dzeuse ir jūs, dievai, laimingi per amžius!

Mano nedaliai pirmiau užleidote miegą prakeiktą,

Kad, pasilikę vieni, taip baisiai draugai padarytų.“

O ilgarūbė Lampetija davė tuoj žinią atbėgus

375 Helijui Hiperionui, kad mes papjovėme jaučius.

Tas užsirūstino baisiai ir tarė dievams nemirtingiems:

„Tėve mūs Dzeuse ir jūs, dievai, laimingi per amžius!

Vyrus Laerto sūnaus Odisėjo reikia nubausti.

Jie, nedorieji, papjovė man jaučius, kuriais aš džiaugiausi,

380 Kildamas rytą kasdien į aukštą dangų žvaigždėtą

Ir kai, apskriejęs ratu, iš padangių grįždavau žemėn.

Jei kaltininkams nebus atmokėta, kaip jie užsipelnė,

Leisiuos į Hadą tuomet ir šviesiu numirusių šaliai.“

Jam debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

385 „Helijau, švieski toliau kaip švietęs dievams nemirtingiems

Ir trumpaamžiams žmonėms, gyvenantiems žemėj našiojoj.

Greitąjį laivą aš jiems į smulkias skeveldras sumalsiu,

Žaibą ugninį paleidęs į tamsią putojančią jūrą.“

Visa tai man pasakė vėliau gražiakasė Kalipsė.

390 Ji iš Hermėjo, eiklaus žinionešio, buvo girdėjus.

Aš jau tuo tarpu, atgal prie laivo sugrįžęs pajūrin,

Išbariau juos po vieną visus, tačiau nebebuvo

Man kas daryt: papjautieji galvijai atgyt negalėjo.

O nemirtingi dievai tuoj ženklą vyrams parodė:

395 Šliaužiojo odos kaip gyvos, mėsa maurojo ant iešmų,

Ir iškepta, ir žalia, balsu kaip jaučių tikriausių.

Šešetą visą dienų bendražygiai mano mielieji

Ūžė puotavo linksmai ir pjovė jaučius šventuosius.

O kad septintą dieną jau atsiuntė Dzeusas Kronidas,

400 Vėjas pradėjo lėtėt, viesulais vis siautęs lig tolei,

Sėdę į laivą, tuojau į plačiąsias marias pasileidom,

Stiebą iškėlę aukštyn ir baltas bures atlapoję.

Vos pasiliko sala ta už mūsų, ir jau nebebuvo

Žemės regėti jokios: dangus vien ir marios aplinkui, –

405 Debesis juodus ūmai virš mūsų gaubtojo laivo

Sutelkė Dzeusas, ir jūra po juo pasinėrė į tamsą.

Plaukti galėjom labai neilgai: bemat pasisuko

Priešais Zefyras smarkus ir viesulu užkaukė gūdžiai.

Vėjo narsai nutraukė abi atasijas stiebo.

410 Stiebas nugriuvo ant vairo, ir plačios burės su kartim

Visos nukrito laivan, o griūdamas stiebas užtvojo

Mūs vairininkui geriausiam ir baisiai suknežino kiaušą,

Galvą suplodamas jam, o pats vairininkas kaip naras

Jūron išpuolė kūliais, ir gyvybė išėjo iš kaulų.

415 Dzeusas sugriaudė staiga ir plieskė žaibu mums į laivą.

Tas susiūbavo plačiai, pataikytas Dzeuso perkūno,

Padvelkė aitriai siera, ir vyrai iškrito į jūrą.

Kaip vandenyno varnus aplinkui juodąjį laivą

Bangos juos mėtė, kilojo, grįžimą jiems atėmė dievas.

420 Galvą pametęs, bėgiojau po laivą, kol smūgis galingas

Šonus atplėšė visus, ir dugną nunešė vilnys.

Atgulė stiebas dabar ant dugno, vanduo tik dar plaikstė

Virvę storiausią, ilgą, iš jaučio odos nuvytą,

Ja prisitaikęs šiaip taip surišau aš dugną ir stiebą

425 Ir, atsisėdęs ant jų, pasidaviau vėjams baisūnams.

Betgi Zefyras tuomet nustojo viesulu kaukęs,

O pasikėlė tuoj Notas, ir nusmelkė širdį man baimė,

Kad atsidursiu aš vėl prie nasrų Charibdės baisiųjų.

Ištisą naktį jis nešė mane, o kai saulė tekėjo,

430 Aš jau buvau tarp Skilos uolos ir pabaisos Charibdės.

Siurbė galingai gerklėn ji marių vandenis karčius.

Aš už alyvos aukštos, iškėlęs rankas, nusitvėriau

Ir pakibau kaip šikšnosparnis koks: nebuvo nei kojų

Kur pastatyt apačioj, nei kaip iškopti į viršų.

435 Šaknys jos buvo toli, o šakos, plačiai išsiskleidę,

Didelės, storos ir tankios, šešėliu dengė Charibdę.

Įsikabinęs laikiaus ir laukiau, kol, gerklę išvertus,

Dugną ir stiebą išspjaus. Prailgo man laikas belaukiant,

Kol juos išspjovė. Kada vakarienės grįžta teisėjas,

440 Spręsti pabaigęs ginčus teisybės ieškančių vyrų, –

Tokiu laiku iš Charibdės gerklės sugrįžo man rąstai.

Tuosyk aš rankom ir kojom, kiek buvo jėgų, pasispyriau

Ir papūškėjau pačion gilumon prie rąstų savųjų.

Priplaukiau ir, užkopęs ant jų, su rankomis yriaus.

445 Skilos daugiau pamatyti žmonių ir dievų visų tėvas

Man nebeleido. Tikrai prapulties nebūčiau išvengęs.

Blaškė mane devynias dienas, o naktį dešimtą

Tėškė dievai į Ogigijos salą, tenai, kur gyvena

Deivė galinga, žavi dainininkė gražkasė Kalipsė.

450 Meiliai sutiko, vaišino... Bet argi verta kartoti?

Vakar jau sykį esu ir tau, ir žmonai garbingai

Viską apsakęs šioj menėj, ir man malonumo nebūtų

Antrąsyk pasakot tai, ką visi girdėjo ir žino.“

XIII GIESMĖ

Odisėjas išplaukia iš fajakų žemės ir parvyksta Itakėn

Taip Odisėjas kalbėjo. Visi tylėjo nuščiuvę.

Juos sužavėjo svetys pritemusioj menėj aukštojoj.

Jam atsakydamas, tarė tuomet Alkinojas garbingas:

„O Odisėjau! Dabar, kai manųjų namų aukštastogių

5 Peržengei slenkstį varinį, namo pargrįžti tau kelio

Vėtros jau nebeužkirs, nors daug iškentėjai lig šiolei.

Lygiai norėčiau ir jums kai ką dar priminti, didžiūnai,

Viešintiems mano namuos kasdien ir turintiems garbę

Tamsųjį vyną girsnot ir dainiaus gražbalsio klausytis.

10 Svečiui drabužiai seniai jau guli skrynioj dailiojoj,

Skrynioj ir aukso gražiausi daiktai, ir dovanos brangios,

Visos, kurias jam fajakų didžiūnai teikės atnešti.

Imkim ir duokime dar po trikojį ir katilą gražų

Vyras kiekvienas, paskui iš žmonių galėsim surinkti

15 Ir atsilygint: vienam per sunku tiek daug dovanoti.“

Taip Alkinojas kalbėjo. Su žodžiais jo vyrai sutiko,

Ir, nebegaišę ilgiau, visi jie namo išsiskirstė.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Tuosyk suėjo prie laivo ir prinešė vario puikiausio.

20 Viską sudėjo gražiai jo galybė šventa Alkinojas,

Pats pakopėjęs laivan, po suolais, kad kliūčių nebūtų

Irklais patogiai mosuot, kai leisis vyrai į kelią.

Pas Alkinoją tuomet susirinko į puotą didžiūnai.

Jautį aukojo dėl to jo galybė šventa Alkinojas

25 Dzeusui Kronidui juodmigliui, kurs valdo visą pasaulį.

Kulšis sudėję ugnin, jie kėlė puotą gausingą,

Smagūs, laimingi visi, o jiems Demodokas giedojo,

Dieviškas dainius, žmonių mylimasis. Šviesus Odisėjas

Kreipė tolydžio akis į visa apšviečiančią saulę,

30 Kad ji tik leistųs greičiau, nes jam vis magėjo kelionė.

Lygiai kaip vakaro dairos artojas, kurs ištisą dieną

Plėšė dirvoną, dvylius į tvirtą žambrį pakinkęs, –

Taigi jis laukia dabar, kad saulės žibintas užgestų,

Eis vakarienės tada, nors links jam iš nuovargio keliai, –

35 Lygiai taip buvo smagu Odisėjui, kad leidosi saulė.

Linksmas jis kreipėsi į fajakus, pamėgusius irklą,

O pirmučiausia į Alkinoją, ir tarė jiems šitaip:

„O Alkinojau karaliau, plačiai pagarsėjęs pasauly!

Auką nulieję, mane palydėkit ir likit laimingi.

40 Viskas dabar prieš akis, ko širdis pageidauti galėjo, –

Ir išleistuvės, ir doviai gražiausi. Dievai uraniečiai

Lai man palaimą suteiks, kad žmoną savo bekaltę

Rasčiau namie ir gyvus sveikus visus artimuosius!

Jūs, pasiliekantys čia, kad visad galėtumėt džiaugtis

45 Savo dorosiom žmonom ir vaikais! Dievai jums teduoda

Laimę visokią, ir žmonės bėdų te niekad nemato!“

Taip jis kalbėjo. Didžiūnai visi žavėjos ir prašė

Svečią namo parlydėt, nes kalba jis taip išmintingai.

O Alkinojo galia pavadino šauklį ir tarė:

50 „Vyno kraterą atmiešk, Pontonojau, taures jo pripilki

Ir pastatyki visiems, kad, Dzeusui Kronidui nulieję,

Svečią galėtum išleist į mielą tėviškės žemę.“

Ir Pontonojas vyno, apsaldančio širdį, atmiešęs,

Lygiai pripylė visiems priėjęs, didžiūnai nuliejo

55 Amžiais laimingiems dievams, plačių padangių valdovams,

Vietoj iš savo krėslų. Tuomet Odisėjas pakilo,

Paėmė taurę dvidugnę ir, duodamas rankon Aretei,

Kreipės maloniai į ją ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Liki, valdove, sveika, sulauk laimingai senatvės,

60 Kol prisiartins mirtis, nuo kurios žmogus nepabėgsi.

Aš iškeliauju, o tu, šiuos namuos sveika pasilikus,

Džiaukis vaikais ir savo žmonėm, ir vyru karalium!“

Šitai pasakė šviesus Odisėjas ir žengė per slenkstį.

O Alkinojo galia pavadino šauklį ir liepė

65 Jį nulydėti į marių pakrantę prie greitojo laivo.

Pasiuntė savo mergas ir Aretė, kad jį palydėtų.

Švarų apsiaustą turėjo nunešti viena ir chitoną,

Skrynią, gražiai padarytą, paėmusi nešė antroji,

Trečiajai liepė pridėt jam valgių ir vyno raudono.

70 Taip jos atėjo prie jūros, kur prieplaukoj laivas stovėjo,

Sunešė vyrai tvirti į gaubtąjį laivą paėmę

Dovanas brangias visas, ir gėrimą gardų, ir valgį.

O Odisėjui paklojo virš kilimo maršką drobinę

Gaubtojo laivo blikty, paskuigalio pusėj aukštojoj,

75 Kas sau miegotų ramiai, ir jis atsigulė greitai,

Žodžio netaręs. Tuomet prie irklų susėdo jūreiviai

Ir atvyniojo virves nuo akmenio kiauro pakrantėj.

Ręžėsi vyrai atgal ir vandenis irklais kapojo.

Miegas netrukus tvirtai Odisėjo blakstienas sulipdė,

80 Ilgas ir kietas, kuris panašus, it brolis, į mirtį.

Laivas tas, kaip keturkinkė žirgų, kai lyguma lekia

Vienas už kitą eikliau, botago šmaikštaus pavaryti,

Galvas iškėlę aukštai, ir skirtąjį kelią įveikia, –

Lygiai taip laivas dabar pašokėjo, o paskui jį plūdo

85 Purpuro bangos putotos be perstojo šniokščiančioj jūroj.

Skriejo skriete – ne plaukė jisai, nė sakalas greitas

Jo pasivijęs nebūtų, nors jis tarp sparnuočių lakiausias.

Greitai, kaip niekad, vilnis putojančių marių jis skrodė,

Veždamas vyrą, kuris išmintim su dievais rungtyniavo,

90 Betgi ir vargo lig šiol, ir sielvartų daug iškentėjo,

Stojęs kovon su herojais ar blaškomas vėtrų po jūras.

Šiąnakt miegojo ramiai, vargus ir nelaimes pamiršęs.

Kol patekėjo skaisčioji žvaigždė, apreiškianti Žemei,

Kad pasirodys ryto duktė Aušra rožiapirštė,

95 Salą pasiekė, bangas nugalėjęs, mariaskrodis laivas.

Forkino, senio jūrinio, vardu pavadintas Itakėj

Uostas, kur įlanką plačią abipus juosia kaip mūrai

Statūs, uoloti krantai, toli įsipjovę į jūrą.

Jųjų statumas bangas, atvaromas vėjų iš jūros,

100 Atremia, ir už jų be pavojaus laivai tvirtablikčiai

Gali stovėt nerišti, į saugų uostą patekę.

Uosto vienam krašte plačialapis alyvmedis auga,

O po medžiu didžiulė ola graži, pavėsinga,

Ir paaukota ji nimfoms, kurios vadinas najadės.

105 Amforos jos viduje ir indai kiti akmeniniai

Stovi pasieniais, juose sau krauna atsargas bitės.

Staklės akmens pastatytos oloj, ir nimfos jom audžia

Gražų, it purpuras marių, audimą, tikrą stebuklą,

Ir amžinai neišsenkąs šaltinis čiurlena. Į olą

110 Du įėjimai: iš šiaurės šalies žmonėms trumpaamžiams,

Kitas, kuris į pietus, dievams; nekėlė ten kojos

Niekad nė vienas žmogus: ten takas nemirtingųjų.

Čia prisiyrė jūreiviai, žinodami vietą iš seno.

Kelio pritrūko, ir laivas lig pusės užšoko ant kranto

115 Įsibėgėjęs: taip smarkiai jį varė irkluotojų rankos.

Vyrai išlipo visi iš tvirtojo laivo pakrantėn.

Jie Odisėją iškėlė paėmę iš gaubtašonio

Draug su linų drobule ir purpuro kilimu margu

Ir atsargiai, kad jis nepabustų, paguldė ant smėlio.

120 Tuosyk iškrovė dovius, kuriais jį fajakų didžiūnai

Užvertė išleisdami dėl meilės didžiai Atėnei.

Viską sudėjo gražiai prie alyvos drūto kamieno,

Kiek atokiau nuo kelio, kad kartais koks pakeleivis

Nepasiimtų pamatęs, kol spės Odisėjas atbusti.

125 Viską sutvarkę, namo jie pasuko. O žemės plakėjas

Vis nepamiršo grūmonių savų, kuriom Odisėją

Buvo bauginęs, ir, Dzeuso valios klausdamas, tarė:

„Tėve Kronide! Daugiau pagarbos iš dievų nemirtingų

Nebesulauksiu, nes jau su manim nesiskaito fajakai,

130 Norint jie žmonės mirtingi ir mano, be to, giminiečiai.

Aš nebe šiandien žinau, kad grįžt Odisėjas turėjo,

Daug prikentėjęs vargų (visai jam atimti grįžimą

Aš negalėjau: kitaip tu esi pažadėjęs ir sakęs),

Tuotarp jį miegantį šiąnakt laivu be vargo parplukdė

135 Ir išsodino Itakėj, daugybę dovių sudėję,

Vario ir aukso krūvas ir glėbį drabužių gražiausių.

Tiek Odisėjas nebūtų tikrai parsivežęs iš Trojos,

Grįždamas tiesiai be vargo su grobio dalim paskirtąja.

Jam debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

140 „Tuo negaliu patikėt, galingas žemės plakėjau!

Nepagarbos tau nerodo dievai. Baisus juk dalykas

Amžium vyresnio ir tokio garbingo dievo negerbti.

Jei kas žmonių jėgom ir galybe tau nesilenktų

Ir nepagerbtų tavęs – visuomet jam galėsi atkeršyt.

145 Elkis su tokiu, kaip nori, ir kaip širdis pageidauja.“

Jam Poseidonas, žemės plakėjas, atsakė ir tarė:

„Greitai aš taip padaryčiau, juodmigli, kaip man čia kalbėjai,

Bet kad privengiu aš vis ir būgštauju tavo rūstybės.

Šiandien aš baisiai norėčiau fajakų gražųjį laivą,

150 Grįžtantį taip iš kelionės, miglotoj jūroj pastverti

Ir sudaužyt, kad jie, pagaliau išsigandę, nustotų

Žmones vežioję, o miestą aukštais kalnais aš aptverčiau.“

Jam debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

„Kaip man atrodo, brolau, tau štai ką reikėtų daryti:

155 Kai iš tvirtovės fajakai stebės, kaip laivas pargrįžta,

Jų akyse paversk jį uola netoliese nuo kranto,

Duoki jai išvaizdą laivo, kad žmonės, stebuklą pamatę,

Imtų stebėtis, bet miesto kalnais aukštaisiais netverki.“

Kai tik išgirdo tai Poseidonas, žemės plakėjas,

160 Atlėkė Scherijon tuoj, šalin fajakų gimtinėn.

Ten palūkėjo, kol krantą pasieks mariaskrodis laivas,

Skriedamas greitai bangom, ir tuosyk, artyn atskubėjęs,

Pavertė jį uola ir tvirtai įsodino į dugną,

Drūčiai paspaudęs ranka, ir nuėjo sau apsigręžęs.

165 O, susirinkę ant kranto, kalbėjo žodžiais sparnuotais

Tarpu savęs ilgairkliai fajakai, garsūs jūreiviai.

Kreipės ne vienas į savo kaimyną ir sakė jam šitaip:

„Baisūs dalykai, žmogau, kas greitąjį laivą supančiojo jūroj,

Skubantį grįžt į namus? Mes patys visi tai regėjom.“

170 Taip jie kalbėjo, tačiau nežinojo, kodėl taip įvyko.

O Alkinojas tuomet į juos prabilo ir tarė:

„Oi oi oi! Nė nebeklausk! Įvyko, ką tėvas manasis

Buvo pasakęs kadais: ant mūs Poseidonas šnairuojąs,

Kad, nebijodami nieko, visus, kas prašo, vežiojom.

175 Sakė, žadąs Poseidonas fajakų gražųjį laivą,

Grįžtantį taip iš kelionės, miglotoj jūroj pagriebti

Ir sudaužyt, o miestą kalnais didžiuliais aptverti.

Išpranašavo senukas, ir šiandien jo žodis įvyko.

Rankų tačiau nenuleiskim ir, kaip aš sakysiu, darykim.

180 Liaukitės žmones vežiot, nors kartais, į miestą atėję,

Mūsų pagalbos prašys. Poseidonui mes, nieko nelaukę,

Dvylika jaučių gerų paaukokim, kad pasigailėjęs

Miesto aukštaisiais kalnais mums teiktųsi neapstatyti.“

Taip jis kalbėjo, o žmonės drebėdami suvedė jaučius.

185 Meldėsi tuosyk ir dėjo aukas Poseidonui galingam

Žymūs fajakų šalies vadai ir tarėjai protingi,

Aukurą aukštą apstoję. Šviesus Odisėjas tuo tarpu

Tėviškės žemėj iš miego pabudo ir jos nepažino,

Dvidešimt metų nebuvęs. O deivė Paladė Atėnė,

190 Dzeuso duktė, jį apsupo miglom, norėdama duoti

Išvaizdą visiškai kitą ir jam patarti, kaip elgtis,

Kad jo žmona nepažintų pirmiau, draugai ir miestiečiai,

Kol neatkeršys žmonos jaunikiams už jų įžūlumą.

Svetima viskas dėl to dabar pasirodė karaliui –

195 Ir vaikštinėti takai, ir prieplaukos uosto patogios,

Ir nuskalautosios uolos, ir medžiai kuplūs, skaroti.

Tarsi įgeltas, pašoko ir žvalgės į gimtąją žemę.

Ašaros ėmė jam plūst, tad, rankom galingom sudavęs

Sau per šlaunis, atsiduso giliai ir pratarė šitaip:

200 „Vargas man vėl! Kokių čia žmonių krašte atsidūriau?

Gal jie atšiaurūs labai, teisybės negerbią laukiniai.

O gal malonūs svečiams, ir dievą pažįsta jų širdys?

Kurgi padėsiu turtus dovanotus ir kur aš atklydau

Vargšas dabar? Geriau juos būčiau palikęs fajakuos

205 Ir atsidūręs kaip nors pas kitą galingą karalių.

Būtų jisai gal priglaudęs mane ir grįžti padėjęs.

Neneša nūn galva, kur turtą paslėpti. Čia vietoj

Jo nepaliksiu, nes dar pasisavins kas norint užtikęs.

Baisūs dalykai! Kokia išmintis ir koks teisingumas

210 Buvo fajakų didžiūnų, vadų ir tarėjų protingų!

Žemėn visai kiton atgabeno, nors andai žadėjo

Į aukštauolę Itakę parvežti, ir žodžio nelaikė.

Dzeusas tegu juos nubaus, visų skriaudžiamųjų globėjas,

Dievas, kurs regi visus ir keršija, kas nusikalsta.

215 Imsiu geriau suskaičiuosiu turtus ir patikrinsiu visa,

Ar veždami nebus ko pavogę iš gaubtojo laivo.“

Šitai pasakė ir ėmė skaičiuot trikojus išrašytus,

Katilus brangius ir auksą, ir audeklus, dailiai išaustus.

Nieko netrūko iš jų. Vien dūsavo žemės gimtinės,

220 Vilkdamas kojas krantu be perstojo šniokščiančių marių

Ir aimanuodamas gailiai, kol jį susitiko Atėnė,

Kaip ilgavilnių avių ir ožkų ganytojas jaunas,

Dailiai nuaugęs, grakštus, tikriausias sūnus karaliūnas.

Ilgo apsiausto skvernus jis permetęs buvo per petį,

225 Rankoje ietis lengva, ant kojų gražios papėdės.

Jį Odisėjas pamatė, priėjo artyn apsidžiaugęs,

Ir prakalbėjo maloniai, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„Pirmą, bičiuli, tave sutinku, į šį kraštą patekęs.

Būki tad sveikas ir širdžia pikta manęs nesutiki.

230 Turtą priglobti padėk ir mane apsaugok: kaip dievą

Šiandien maldauju tave ir puolu prie kelių tavųjų.

Visa tu man pasakyki teisingai, aš noriu žinoti,

Kas gi per kraštas čionai, ir kas čia per žmonės gyvena?

Rasi, viena aukštauolių salų ar gal koks didžiulis

235 Ruožas žemyno derlingo, giliai išsišovęs į jūrą?“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Nesumatus, bičiuli, esi ar iš tolo atvykęs,

Jeigu tu klausi, kaip kraštas vadinas. Nėra jis, man rodos,

Visiškai nieko nevertas, ir daugelis puikiai jį žino, –

240 Ar jie gyventų rytuos, kur pateka saulė kas rytą,

Ar vakarų šaly, tirštųjų miglų karalystėj.

Žemė uolota, tiesa, ir žirgams važinėti netinka,

Bet neatrodo skurdi, nors plotai jos ne didžiausi.

Duona mūs dirvose auga skalsi, ir vynuogės dera,

245 Kai nestokoja lietaus, ir kai rasos rytmečio gailios.

Geros ganyklos ožkoms ir galvijams, nestinga ir girių,

Medžių visokių, gausu versmių, neišsenkančių niekad.

Vardą Itakės, svety, galėjai girdėti ir Trojoj,

Nors ji, pasak žmonių, baisiausiai toli nuo Achajos.“

250 Taip ji kalbėjo. Daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo.

Linksma jam buvo girdėt, kaip giria tėviškės žemę

Deivė Paladė Atėnė, duktė egidvaldžio Dzeuso.

Taigi jis kreipės į ją, tarydamas žodžiais sparnuotais,

Nors dar teisybės nesakė ir kalbą suko į šalį,

255 Duodamas protui mikliam pramanyti daiktus nebūtus:

„Minint Itakę girdėjau, viešėdamas Kretoj plačiojoj,

Už vandenynų toli, o šiandien gi pats atkeliauju

Štai su šituo lobiu. Vaikams jo dalį palikęs,

Bėgti turėjau, nes Idomenėjo mylimą sūnų

260 Užmušiau aš, Orsilochą greitkojį, kurs Kretoj plačiojoj

Vyrus, garsius bėgikus, pralenkdavo kojų greitybe, –

Jis užsimanė atimti man grobį, kur Trojoj laimėjau

Ir dėl kurio vargų prikentėjau be krašto, be galo,

Stojęs į kovą su vyrais ir blaškomas vėtrų po jūras, –

265 Vien tik už tai, kad Trojoj plačioj nenorėjau klausyti

Idomenėjo ir pats bendražygių pulką turėjau.

Ietį aš jam variaiešmę iš lauko grįžtant paleidau

Iš pasalų, su draugu patykojęs jo palei kelią.

Dangų tamsiausia naktis užklojusi buvo, ir niekas

270 Nepastebėjo manęs: slaptai jam išplėšiau gyvybę.

O kada jį paguldžiau aš vario ietim aštriąja,

Greitai nuskuodžiau prie laivo garsių jūreivių fenikų.

Gelbėti juos prašiau ir atidaviau dalį laimikio,

Kad malonėtų nuvežt į Pilą ir ten išsodinti

275 Arba į šventą Elidę, kurioj viešpatauja epėjai.

Išmušė tuos fenikus galingas vėjas iš kelio,

Apmaudo pilnus širdy, nes apgauti manęs nenorėjo.

Klaidžiojom jūroj ilgai, kol čia atsidūrėme naktį.

Tik su didžiausiu vargu pavyko įplaukti į uostą,

280 Net vakarienę pamiršom, nors buvome baisiai išalkę,

Vos tik išlipom iš laivo – ir kritom bejėgiai pakrantėj.

Greitai man miegas saldus, nuvargusiam baisiai, užėjo.

Lobį fenikai tuomet, iš gaubtojo laivo iškrovę,

Dailiai sudėjo ant smėlio, kur aš išsitiesęs miegojau,

285 Sėdo laivan ir į Sidonijos žemę turtingą

Išplaukė vėl sau visi. O aš čia likau nusiminęs.“

Taip jis kalbėjo. Nusijuokė deivė šviesakė Atėnė,

Ėmė už rankos linksmai ir, virtusi moterim jauna,

Aukštaūge, gražia ir mokančia darbus dailiuosius,

290 Kreipėsi taip į jį, sakydama žodžiais sparnuotais:

„Sukčius vien koks ir melagis baisus tave tegebėtų

Savo gudrybėm pralenkti, ir tai tebūdamas dievas.

Tau, margaminti buklus, dar vis negana apgavysčių?

Ar negalvoji ir nūn, į gimtąją šalį sugrįžęs,

295 Mesti suktybių ir melo, kurie tau baisiai malonūs?

Bet apie tai nekalbėkim daugiau. Pranašumo abudu

Turime lygiai: tu tarp žmonių mirtingųjų pirmasis

Išmone savo ir žodžiais, o aš tarp dievų amžinųjų

Išminčia ir patarimais garsi. Ir tu nepažįsti

300 Vis dar Atėnės, Kronido dukters, kuri atsistoja

Tau prie šalies pavojų metu ir sergsti budriausiai.

Ir kad fajakai buvo malonūs – nuopelnas mano.

Štai ir dabar aš čia atėjau tau duot patarimo

Ir sutvarkyti gėrybių, kuriom geraširdžiai fajakai

305 Užvertė išleisdami, kaip juos išmintingai pamokiau.

Aš pasakysiu, kokios dar bėdos namuos aukštastogiuos

Laukia tavęs, o tu prisiversk jas drąsiai sutikti.

Neprasitarki tu niekam, nei moteriai jokiai, nei vyrui,

Kad sugrįžai, išklajojęs visur; dantis tik sukandęs,

310 Tyliai kentėki skriaudas ir patyčias išpuikusių vyrų.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Baisiai sunku, susitikus tave, pažint mirtingajam,

Nors ir patyrusiam daug, nes tu pasirodai, kuo nori.

Vis dėlto puikiai žinau, kad būdavai man maloninga,

315 Kolei mes Trojoj plačioj kariavome, sūnūs achajų.

Bet nuo tada, kai, Priamo aukštąją pilį išgriovę,

Sėdom į savo laivus, ir dievas visus mus išblaškė, –

Niekad, o Dzeuso duktė, tavęs nejutau neregėjau

Sėdančios mano laivan ir gelbstinčios mus iš pavojaus.

320 Tuosyk, suspaudęs krūtinėje širdį, sočią nelaimių,

Klaidžiojau aš ilgai, kol dievai iš vargų išvadavo.

Ir tik tada, kai fajakų šalin derlingon papuoliau,

Žodžiais raminti ėmei ir kelią į miestą parodei.

Šiandien maldauju tave dėl tėvo galingo, sakyki,

325 Ar iš tiesų čia Itakė šviesi, ar reikia ir šiandien

Vaikščioti žemėj svečioj, ir tu mane tyčia vilioji,

Šitaip darydama: nori tik širdį man suklaidinti, –

Taigi neslėpki, ar aš tikrai patekau į tėvynę?“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

330 „Tau palankumas manojoj širdy tebėra nepakitęs.

Tad negaliu apleisti tavęs, nelaimių prispausto,

Nes tu protingas esi, apdairus ir galvos nenustoji.

Kitas koks vyras, namo po ilgų klajonių sugrįžęs,

Pultų džiaugsmingai vidun vaikų ir pačios pamatyti.

335 Tau štai dabar visai nerūpi žinot nei teirautis,

Kolei tu žmoną pats išmėginsi, o ji po senovei

Tavo namuos tebėra. Jai slenka metai iš metų

Naktys, atodūsių pilnos, o dienos ašarom plūsta.

Man abejonės niekad nebuvo, ir aiškiai žinojo

340 Mano širdis, kad grįši namo, bendražygių netekęs.

Bet tu suprask: negalėjau aš stoti prieš tikrąjį dėdę,

Prieš Poseidoną, kuris ligi šiol tebepyksta įtūžęs,

Kam tu jo sūnui mielam kadaise akį išdūrei.

Kad patikėtum – žiūrėk: parodysiu tau aš Itakę.

345 Forkino uostas antai, priklausęs seniui jūriniui,

Uosto anam krašte plačialapis alyvmedis auga,

O po medžiu didžiulė ola, graži, pavėsinga,

Ir paskirta ji nimfoms, kurios vadinas najadės.

Tai ta pati aukštaskliautė ola, prie kurios tu ne kartą

350 Nimfoms aukojai seniau pamaldžiai rinktines hekatombes.

Nerito kalnas už jos, apaugęs traškančiom giriom.“

Tarusi taip, išsklaidė miglas, ir šalis atsivėrė.

Baisiai nudžiugo dėl to daug vargęs šviesus Odisėjas,

Sveikino gimtąjį kraštą, bučiuodamas žemę derlingą.

355 Tiesė į dangų rankas ir nimfas maldavo širdingai:

„Dukterys Dzeuso najadės! Buvau aš vilties benustojąs

Gyvas dar jus pamatyt. Todėl su malda nuoširdžiausia

Sveikinu jus ir dėsiu aukas jums vėl, kaip anuomet,

Jeigu tik Dzeuso duktė ir pergalės džiaugsmo davėja

360 Gyvą laikys mane ir globos mano mylimą sūnų.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Nusiramink ir rūpesčiu tuo širdies sau nevargink.

Lobį paėmę, tuojau į šventąją olą nuneškim.

Viską paslėpsime ten, kad jokis tau daiktas nedingtų.

365 Tuosyk ramiai pagalvosim, kaip reikalą baigti laimingai.“

Šitai pasakius, migloton olon įėjo Atėnė,

Rankom lengvai palytėdama sienas. Šviesus Odisėjas

Sunešė viską vidun – nedylantį varį ir auksą,

Ir drabužius audimo dailaus, dovanotus fajakų.

370 Viską sukrovė gražiai, ir akmeniu angą užstatė

Deivė Paladė Atėnė, duktė egidvaldžio Dzeuso.

Tuosyk, susėdę abu šventosios alyvos pavėsy,

Ėmė svarstyti, kaip galą darys įžūlūnams jaunikiams.

Kalbą pirmoji pradėjo šviesakė deivė Atėnė:

375 „Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Nūn pagalvoki, kaip pirtį pakurt pasileidėliams vyrams.

Metai treti, kai tavo namuos jie šeimininkauja,

Peršasi dieviškai žmonai ir dovanas neša jai brangias.

Motė vien ašaras lieja ir laukia tavo grįžimo.

380 Viltį ji duoda visiems, kiekvienam žadėdama ranką,

Siunčia geras jiems žinias, o širdy galvoja ką kita.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Oi oi oi, varge! Tai būtų ir man, namo parsiradus,

Kaip Agamemnonui, sūnui Atrėjo, žūti reikėję,

385 Jeigu tu, deive, nebūtum laiku man visko pasakius.

Duok patarimą dabar, kaip jiems atmokėti galėčiau.

Nuolat budėk prie manęs ir drąsą įkvėpki į širdį,

Kaip ir tuomet, kai griovėme Trojos žibančius bokštus.

Jeigu taip teiksies budėt prie manęs ir dabar, šviesiaake,

390 Tai nebijosiu aš stoti į kovą prieš vyrų šimtinę

Su tavimi, galingoji deive, su tavo pagalba.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Neabejok, stovėsiu šalia, apleistas nebūsi,

Kai susitarę pradėsime žygį. Plačiąją aslą

395 Gaus aptaškyti savom smegenim ir krauju dar ne vienas

Vyrų jaunikių, kurie tau turtą baigia eikvoti.

Aš padarysiu, kad žmonės mirtingi tavęs nepažintų.

Kūno gražumas supliukš tau ant sąnarių iškraipytų,

Garbanos šviesios nupliks nuo galvos, tave dar apvilksiu

400 Elgetos rūbais, kuriuos pamatęs, žmogus nusigąstų.

Buvusios gražios lig šiol, bus traiškanom akys užlipę,

Visiškai kitas žmogus atrodysi vyrams jaunikiams,

Savajai žmonai ir sūnui, kuris namuose pasiliko.

Betgi pirmiau tu į kaimą užeik pas kiauliaganį seną,

405 Sergstintį tavo kiaules. Be galo jis tau atsidavęs,

Myli širdingai ir sūnų, ir Penelopę protingą.

Rasi jį sėdint laukuos prie kiaulių, jų pulkas nemažas

Ganos pas Korako uolą ir prie Aretūsės šaltinio.

Gilių brandžiausių pritriauškę ir gėralo juodo lig sočiai

410 Visos pripampę, jos tunka ir lašinius storus augina.

Tu apsistok pas jį ir, ten būdamas, viską išklauski.

Aš tuo metu manau gražiažmonę Spartą pasiekti

Ir parvadinsiu namo Telemachą, tavąjį sūnų.

Į Lakedemono plačiąją šalį pas Menelają

415 Jis išvažiavo, gal ką sužinos apie tavo likimą.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Ko neįspėjai tu jo, žinodama viską geriausiai?

Rasi, dėl to, kad savo gyvybę statytų pavojun,

Klaidžiotų jūroj plynoj, o turtus svetimieji eikvotų?“

420 Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

„Rūpintis tau dėl jo tikrai taip baisiai neverta.

Jį aš lydėjau pati, kad garbės daugiau įsigytų,

Ten pavažiavęs. Be vargo nuvyko ir nūn be pavojaus

Vieši Atrido namuos, gražiausiai aprūpintas viskuo.

425 Šiandien jaunikiai, tiesa, su laivu juoduoju jo tyko,

Nori jį vargšą užmušt, į tėviškės žemę pargrįžtant, –

Nieko iš to neišeis. Pirmiau gaus žemė užkloti

Daugelį tų, kurie tau turtą eikvoja ir grobia.“

Šitai pasakė ir jį lazdele palytėjo Atėnė.

430 Kūno gražumas supliuško ant jo sąnarių iškraipytų,

Garbanos šviesios, kur dengė jo galvą, nutriušo, ir oda

Susiraukšlėjo visa kaip seno šimtmečio senelio.

Akys jo, šviesios lig tol, pradėjo bjauriai varvėti.

Ir apsirengti vietoj chitono jam skarmalus davė,

435 Purvinus ir lopiniuotus, sudvokusius dūmais karčiausiais.

Seniui apsiaustą atstojo briedžio raguotojo kailis,

Jau apiplikęs, jam davė dar lazdą ir krepšį negražų,

Seną, suplyšusį visą, o pasaitas buvo iš pančio.

Taip susitarę, abu išsiskyrė, ir ji iškeliavo

440 Į Lakedemoną šventą sūnaus Odisėjo ieškoti.

XIV GIESMĖ

Odisėjo susibičiuliavimas su Eumaju

Pats Odisėjas tuomet keliu grumuliuotu iš uosto

Kopė į kalną lėtai per giraitę, ten, kur Atėnė

Sakė kiauliaganį šviesų gyvenant ir tarpu namiegų

Vieną širdingai vis sergant šviesaus šeimininko gėrybėm.

5 Rado jį sėdint prie vartų. Aplinkui plytėjo didžiulis

Kiemas su aptvaru aukštu ir matomu aiškiai iš tolo,

Dailiai sukrautu, stipriu, kuriuo kiauliaganis buvo

Pats apsitvėręs kiaules, iš namų šeimininkui išėjus.

Nei Penelopės jokios, nei Laerto pagalbos neprašęs,

10 Vienas ir akmenis vilko, ir viršų apželdė erškėčiais.

Lauko pusėj dar eilę stapų galuos ir iš šonų

Įkalė žemėn tvirtai, suskaldęs ąžuolą tamsų.

Kiemo viduj kiaulidžių dvylika buvo pastatęs,

Vieną arti prie kitos, kad būtų kur kiaulėms gulėti.

15 Dešimtys penkios vienoj kiaulidėje žemknisių tilpo,

Veislinės visos, paršingos. Kuiliai už kiaulidžių gulėjo.

Meitėlių buvo mažiau, nes juos vis retino vaišėms

Lygūs dievams jaunikiai. Kasdien kiauliaganis vargšas

Siuntė su širdgėla jiems visų riebiausią peniukšlį.

20 Buvo jų trys tik šimtai ir šešios dešimtys likę.

Ketvertas visas šunų prie tvartų gulėjo kaip žvėrys.

Užsiaugino sau juos kiauliaganis, vyrų vadovas.

Raižė sėdėdamas nūn jis jaučio blizgančią odą,

Siuvosi sau sandalus. O piemenys, jo padėjėjai,

25 Buvo išėję visi: trys ganė kiaules išsivarę,

O ketvirtasis buvo ir tądien siųstas į miestą,

Kiaulį kaip duoklę turėjo varyt įžūlūnams jaunikiams,

Kad pasiskerdę mėsa palepinti širdis galėtų.

Kiemsargiai šunys pikti, ateinantį svečią pamatę,

30 Puolė ant jo lodami, Odisėjas tačiau susiprato

Sėsti ant žemės tuojau ir lazdą numesti į šalį.

Vargšas dar būtų namie prie durų savų nukentėjęs,

Jei ne kiauliaganis, kurs, pašokęs ant kojų eikliųjų,

Puolė iš priebučio greit, net oda iškrito iš rankų,

35 Garsiai suriko ir, griebęs akmenį vieną ir kitą,

Veikiai atgynė šunis, o svečią prakalbino meiliai:

„Maža betrūko, seneli, kad būtų tave netikėtai

Šunys apdraskę, ir taip man širdgėlą būtum padaręs.

Sielvartų daug ir bėdų dievai man davė kitokių.

40 Dūsauju nūn šeimininko šviesaus ir ašaras lieju,

Vargdamas kiūtau čionai ir peniu kiaules lašiningas

Ryti kitiems, o jis gal į burną neturi ko dėti,

Klaidžioja tarp svetimų, po šalis ir miestus nesvetingus,

Jei tebegyvas kame ir regi dar saulės žibintą.

45 Kelkis, tėveli, į vidų eime, ir ten tu galėsi,

Duonos lig sočiai pavalgęs ir širdį vynu atgaivinęs,

Man pasakyti, iš kur tu esi, ir kokios tau bėdos.“

Šitai pasakęs, šviesus kiauliaganis vedė į vidų

Ir pasodino gražiai ant krūvos lapotų šakelių,

50 Kailį laukinės ožkos iš savojo guolio neaukšto,

Tankų, gauruotą, patiesęs. Ir buvo smagu Odisėjui

Būti šiltai priimtam, todėl prabilo ir tarė:

„Dzeusas Kronidas teduos ir kiti dievai nemirtingi,

Ko tik tau geidžia širdis, kad mane sutikai taip maloniai!“

55 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Nuodėmė būtų tikrai tegu ir prastesnio dar svečio

Savo namuos nepagerbt, nes Dzeuso globoj gi vargdieniai

Ir pakelingi visi. Kas duota – niekniekis vienas,

Betgi jis duotas iš meilės. Tarnų gyvenimas tokis –

60 Turime nuolat bijot, nes valią namuos yra gavę

Vyrai jauni. Šeimininkui dievai grįžimą užkirto.

Jautriai mylėjo mane ir turto būtų man davęs,

Trobą su žemės sklypu ir žmoną pavydui ne vieno –

Visa, ką gali suteikt šeimininkas tarnui savajam,

65 Kurs jam darbavos širdingai, o dievas laimino darbą,

Lygiai kaip laimina mano, kurį atsidėjęs aš dirbu.

Būtų dėl to jis atlyginęs man, senatvės sulaukus.

Bet šeimininkas prapuolė. Geriau jau gentį Elenos

Būtų prarijusi žemė: tiek vyrų nuvarė į kapą.

70 Tėvas išėjo ir mūs, Agamemnono gindamas garbę,

Į Ilioną daugžirgį kovot su Trojos herojais.“

Šitai pasakė ir, juosta tvirtai susijuosęs chitoną,

Jis nuskubėjo kiaulidėn, kur laikomi buvo paršeliai.

Atnešė porą pagavęs ir tuoj papjovė abudu.

75 Tuosyk nusvilino ir sukapojęs pamovė ant iešmų.

Atnešė baigusius kept, pastatė prie Odisėjo

Karštus su iešmais visais ir miltais baltais apibarstė.

Atmiešė vyno saldaus medinį dubenį pilną

Ir, atsisėdęs šalia, prašydamas valgyti, tarė:

80 „Prašom ragauti, svety, šeimyniškių valgio kasdienio –

Paršo mėsos, kiaulius nupenėtus suėda jaunikiai,

Jie nei dangaus bausmės nebijo, nei gailesčio turi.

Bet laimingieji dievai darbų nedorų neapkenčia,

O už teisybę žmonėms, už darbus geruosius atmoka.

85 Galvažudžiai ir plėšikai pikti, kai svetimą šalį

Kartais užpuola, ir grobio laimėti jiems leidžia Kronidas,

Jo prisiplėšia ir leidžias namo su savo laivynu, –

Baimė dievų bausmės net plėšikų tų širdis sukausto.

Šie gal nujaučia ką nors ar dievo balsą girdėjo,

90 Kad šeimininkas jau žuvęs, todėl negalvoja, kaip reiktų,

Nei pasipiršti, nei grįžti namo pas tėvus, o ramiausiai

Mažina mūsų turtus be gėdos ir gailesčio jokio.

Kiauras naktis ir dienas, kiek teikiasi duoti jų Dzeusas,

Gyvulius skerdžia pulkais, ne vieną, ne du vakarienei.

95 Vyną taip pat girtuokliai šitie eikvoja be saiko.

Galo seniau nebuvo jo turtams, ir mūsų didžiūnų

Tiek neturėjo nė vienas juodam, derlingam žemyne,

Nei štai Itakėj pačioj, ir dvidešimt vyrų sudėjus,

Rasi, daugiau neturės. Galiu paskaityti tau visa.

100 Dvidešimt kaimenių karvių žemyne, tiek pat ir avelių,

Lygiai tiek kiaulių bandų ir ožkų, nestygstančių vietoj,

Gano ir samdiniai, ir piemenys jojo namiegai.

Šičia, Itakėj, ožkų vienuolika kaimenių ganos

Iki pat galo salos, jas piemenys budrūs prižiūri,

105 Turi jie, vargšai, kasdien nuvaryti jaunikiams kiekvienas

Savo kaimenės ožką, kuri geriausiai įmitus.

Mano gi darbas antai kiaules prižiūrėt ir ganyti,

Siųsti parinkęs turiu ir aš jiems po meitėlį riebų.“

Taip jis kalbėjo. Svetys vaišinos paršiena ir gėrė

110 Vyną paniuręs, galvodamas pirtį pakurti jaunikiams.

Kai papietavo ir širdį valgiu palepino sočiai,

Taurę, kur gėrė jis pats, kiauliaganiui padavė tuosyk,

Vyno pripylęs (tas priėmė ją, širdy apsidžiaugęs),

Kreipės maloniai į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

115 „Kas gi, bičiuli, tave nusipirko už savo gėrybes,

Kas didžiaturtis tasai, kurį čia ne kartą minėjai?

Galvą padėjo, sakai, Agamemnono gindamas garbę.

Vardą man jo pasakyk, galbūt aš pažįstu jį kartais.

Dzeusas tegali žinot ir kiti dievai nemirtingi –

120 Gal jį sutikęs esu, nemaža man teko regėti.“

Jam atsakydamas, tarė kiauliaganis, vyrų vadovas:

„Joks pakeleivis, svety, klajodamas šičia užsukęs,

Savo žiniom jo žmonos nei vaiko nebeįtikins.

Pereivos kartais kiti, norėdami, kad pavaišintų,

125 Plepa visokius niekus, teisybės nė kiek nepasako.

Koks pakelingas tiktai į mūsų Itakę užkliūva,

Pas karalienę tuoj eina ir kvaršina galvą jai, vargšei.

Toji sutinka gražiai, vaišina ir visko teiraujas,

Dūsauti ėmus liūdnai ir ašarom vilgyt blakstienas,

130 Kaip ir pritinka žmonoms, kai vyrai žūsta išvykę.

Greitai, seneli, ir tu sugalvotum pasaką kokią,

Jei tau kas duotų apsiaustą ar marškinius kūnui pridengti.

Jo gi jau šunys greiti ar plėšrūs paukščiai tikriausiai

Odą nudraskę gal bus nuo kaulų, gyvybei išėjus.

135 Jūroje žuvys gal kur jį surijo, ir kaulai baltieji

Guli ant kranto, kasdien vis labiau užpustomi smiltim,

Taip jis ir žuvo tenai, padarydamas sielvartą didį

Savo namiškiams, o man kuo labiausiai. Jau niekad aš tokio

Nebeturėsiu sau šeimininko, vis tiek, kur išeičiau,

140 Nors ir į tėvo namus ir močios mielosios pargrįžčiau,

Ten, kur užgimęs esu, ir kur jie mane užaugino.

Tiek neraudočiau aš jų, nors trokšdamas vėl pamatyti

Savo akim juos abu, į gimtąją šalį parėjęs.

Neapsakytai graudu dėl prapuolusio mūs šeimininko.

145 Man jį vadinti vardu, nors čia už akių, pakeleivi,

Stinga drąsos: be galo mylėjo mane ir globojo.

Aš jį ir nesantį čia vadinu vyresniuoju mūs broliu.“

Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Mano mielasis! Kadangi sakai ir tvirtini nuolat,

150 Jog nebegrįš, ir tavo širdis vilties nebeturi, –

Aš tau pareiškiu ne šiaip, o duodamas priesaiką šventą,

Kad Odisėjas pareis. Už gerą naujieną turėsi

Man sumokėt, kai tavo namuos pasirodys sugrįžęs:

Duosi gražius drabužius – apsiaustą ir baltą chitoną.

155 O ligi tol, nors baisiai reikės, neimsiu aš niekaip!

Lygiai kaip Hado vartų juodų, nekenčiu aš kiekvieno,

Kas iš geidimo įtikti, neturto prispirtas, meluoja.

Dzeusas, pirmasis dievų, tegirdi ir stalas šių vaišių,

Ir Odisėjo šviesaus židinys, kurį aš pasiekiau, –

160 Visa, kaip aš sakau, turės atsitikti netrukus:

Metai dar šie nesibaigs – ir pareis į namus Odisėjas,

Mėnuo tik senas sudils, ir jaunas spės sužibėti –

Peržengs jis slenkstį savųjų namų ir nubaus tuos, kas dorai

Žmonai jo darė negarbę ir skriaudė šviesųjį sūnų.“

165 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Nei aš, seneli, už šią naujieną turėsiu mokėti,

Nei Odisėjas namo bepareis! Geriau tu ramiai sau

Vyną girsnok ir kalbą pakeisk, o šito dalyko

Nebeminėki, nes širdį krūtinėj suspaudžia man skaudžiai,

170 Jeigu kas ima kalbėti apie šeimininką mūs mielą.

Priesaikos tavo mums čia nereikia, kad tik Odisėjas

Sveikas pareitų, kaip trokštam ir aš, ir šviesi Penelopė,

Senas Laertas ir dievui prilygstąs sūnus Telemachas.

Dūsauju šiandien begal aš dėl jauno sūnaus Odisėjo,

175 Dėl Telemacho. Dievai užaugino kaip metūgį žalią,

Tikras buvau, jog bus tarp vyrų nė kiek ne menkesnis

Jis užu mieląjį tėvą ūgiu ir veido grožybe.

Bet kažkuris dievų nemirtingų sumaišė jam protą

Ar koks abuojas žmogus. Išvyko į šventąjį Pilą

180 Tėvo ieškoti, šiandien gi šviesūs jaunikiai jam ruošias

Grįžtančiam kelią pastot, kad Arkeisijo, dieviško vyro,

Vardo ir giminės Itakėj nė ženklo neliktų.

Bet jau užteks apie jį, vis tiek, ar paklius į žabangus,

Ar išsigelbės, ir Dzeusas išties jam ranką maloniai.

185 Man tu, seneli, geriau papasakok nuotykius savo

Ir pasakyki man tikrą teisybę, aš noriu žinoti,

Kokio tu krašto žmogus, kas tavo tėvai ir gimtinė,

Kokiu laivu tu atplaukei čia ir kaip į Itakę

Atvežė vyrai tave? Kas buvo ir kaip jie vadinos?

190 Pėsčias tu niekaip pas mus negalėjai, rodos, ateiti.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Tau iš tyros širdies pasakysiu aš tikrą teisybę.

Taigi kad čia visuomet abiem pakaktų mums valgio,

Lygiai ir vyno saldaus, ir mes lūšnoje išsitiesę

195 Jaukiai galėtum puotaut, o kiti už mus atidirbtų! –

Metai praeitų lengvai, nuo pradžios man besekant viską,

Galo nebūtų vis tiek tai pasakai mano nelaimių,

Kiek iškentėti gavau aš, vargšas, dievams panorėjus.

Kilęs, galiu pasigirt, esu iš Kretos plačiosios,

200 Tėvo turtingo sūnus, o jis savo rūmuose buvo

Daug dar kitų užauginęs vaikų, kuriuos jam pagimdė

Jo sutuoktinė pati, o motina mano mieloji

Buvo gulovė pirkta. Mane lyg sūnų mylėjo

Kastoras Hilakiadas, kuriuo kaip tėvu didžiuojuos.

205 Kretoje žmonės jį gerbė, it būtų koks dievas jis buvęs,

Dėl dalingumo, dėl turtų ir dėlei sūnų jo garsingų.

Gaila, į Hado namus jį kėrės, mirties palydovės,

Išvedė greit. Jo sūnūs kiti, įžūlūs ir drąsūs,

Pasidalijo turtus, kaip rodė burtai mestieji.

210 Man jie paliko namus, o turto – niekniekius vienus.

Žmona tuomet vedžiau žmonių pasiturinčių dukrą.

Jiems patikau būdu, buvau mat ne vėjo patauška

Ir nebijojau kovos. Dabar tie laikai jau praėjo.

Betgi, man rodos, visad, matydamas šiaudą, galėsi

215 Varpą atspėti. Vargai ir nelaimės pečius man prislėgė.

Buvo Arėjas anksčiau ir Atėnė man davę drąsumo

Ir nemenkų jėgų. Kai, prapultį ruošdamas priešams,

Vyrus parinkęs gerus, į pasalą, būdavo, sėdu –

Širdžiai narsuolei mirtis nedrįso niekad vaidintis.

220 Puldavau pirmas visur ir smogdavau ietim galingai

Priešą kiekvieną, kurį tiktai kojos pavyti įstengė.

Tokis karingas buvau. Bet lauko darbų aš nemėgau

Ir nežiūrėjau namų, mieliesiems vaikams reikalingų.

Vien ilgairkliai laivai man visąlaik širdį viliojo,

225 Karas, plunksnuota strėlė ir ietis aštri variaiešmė –

Visa, kuo baisis kiti, kas šiurpuliu žmogų nupurto.

Man tai patiko begal, tuo dievas širdį užbūrė.

Vieną mat verslas vienoks, o kitą traukia kitokis.

Narsūs achajų vaikai dar nebuvo pakilę prieš Troją –

230 Aš su laivais greitabėgiais devyniskart skriejau per jūras

Plėšt svetimų kraštų ir paėmiau grobio nemaža.

Kas tik patiko, ėmiau sau aš pats, o, laimikį dalijant,

Burtas pridėdavo dar. Namai turtėjo bematant,

Aš didžiavausi dėl to, man pagarbą rodė kretiečiai.

235 Betgi kai skyrė po to mums Dzeusas, perkūnų valdovas,

Žygį nelemtą, kuris tiek vyrų nuvarė į kapą,

Privertė tuosyk mane ir šviesų Idomenėją

Imti ir vesti laivus Ilionan. Dingsčių nesutikti

Aš neturėjau jokių, ir žmonės galėjo užjuokti.

240 Taip mes devynetą metų achajų sūnūs kariavom.

O dešimtaisiais Priamo tvirtovę išgriovėm ir smagūs

Sėdome į laivus, bet dievas visus mus išblaškė.

Negandus tuosyk didžius man, vargšui, lėmė Kronidas.

Mėnesį aš prabuvau namie, atsidžiaugt negalėjau

245 Žmona dorąja, vaikais mielaisiais ir turtų gausybe.

Greitai man vėl panūdo širdis keliaut į Egiptą

Su bendražygiais šauniais, greituosius laivus susitaisius.

Buvo geri devyni, ir vyrų tuojau atsirado.

Taigi šešias dienas bendražygiai mano mielieji

250 Ūžė puotavo, o aš pulkus galvijų papjoviau,

Dėjau dievams aukas ir vyrų vaišint negailėjau.

Auštant septintajai dienai, palikome plačiąją Kretą

Ir pasileidome plaukt. Galingas Borėjas mus varė,

Lėkėm, lyg upės sraunios nešami, ir laivas nė vienas

255 Man nepatyrė žalos, sveiki ir gerai nusiteikę

Mes sau sėdėjom, o juos vairininkai vedė ir vėjas.

Penktą dieną mes jau gražiasrovį Egiptą pasiekėm

Ir jo plačioj tėkmėj laivus gaubtuosius pastatėm.

Tuosyk visiems kelionės draugams aš paliepiau niekur

260 Neiti toliau nuo laivų, bet saugoti juos rūpestingai,

Ir įsakiau žvalgams iš kalno plačiai apžvalgyti.

Tie, įžūlumo pilni, pasikliovę savo galybe,

Niokoti ėmė tuojau gražiuosius laukus egiptiečių,

Gaudė jų žmonas visur ir kūdikius grobė mažiausius,

265 Vyrus žudydami vietoj. Jų riksmas miestą pasiekė.

Triukšmą išgirdę bemat, vos rytui švisti pradėjus,

Žmonės subėgo: laukai priplūdo pėsčių ir važiuotų,

Ginklai mirgėjo visur. O Dzeusas, perkūnų valdovas,

Įkvėpė mano draugams negarbingą norą pasprukti.

270 Niekas nestojo kovon. Amžina prapultis pasidarė.

Daugel ten krito mūsiškių nuo iečių aštrių variaiešmių,

Gyvus išvarė kitus darbų vergijoje dirbti.

Man Kronidas tuomet kitokią mintį į širdį

Teikės įkvėpt, – nors būta geriau, sutikus likimą,

275 Mirt Egipte, nes vienos nelaimės mane telydėjo. –

Sviedžiau aš tuoj nuo galvos gražiai padarytąjį šalmą,

Skydą nuo savo pečių, iš rankos ietį paleidau

Ir, pravažiuojant karaliui, prie ratų greitai prišokęs,

Apglėbiau jo kelius. Paliko gyvą pagailęs,

280 Pakvietė sėstis vežiman ir verkiantį vežė į miestą.

Tiesė piktai į mane uosinę ietį ne vienas,

Baisiai norėjo nudobt, nes apmaudu virė jų širdys.

Gynė karalius tačiau, privengdamas Dzeuso rūstybės,

Globiančio pakeleivius ir nubaudžiančio darbą nedorą.

285 Ten aš lig metų ašmų prabuvau ir sau prisikroviau

Turto nemaža: geri egiptiečiai man nešykštėjo.

Sukdamies savo ratu, aštuntieji metai kai slinko,

Kartą atėjo pas mus gudrus, liežuvingas fenikas,

Sukčius baisus, kurs daugel žmonių jau buvo pražudęs.

290 Jis, apgavikas, mane prikalbėjo Fenikijon vykti:

Sakės turįs ten namus ir aibę gėrybių visokių.

Aš gyvenau pas jį, kol metų galas atėjo.

Betgi kai mėnesiai baigės, ir skirtos dienos prabėgo,

Metai atslinko kiti, ir Horos aplink apsisuko, –

295 Libijon vykdams, mane į mariaskrodį laivą paprašė,

Kad susikrauti prekes jam padėčiau, bet aiškiai melavo:

Buvo sumanęs mane išsivežti ir brangiai parduoti.

Nujaučiau pikta, bet jį palydėjau, nebuvo kas daro.

Skrodė mūs laivas bangas, galingas Borėjas jį varė

300 Tiesiai pro Kretą tuomet, kai prapultį Dzeusas sumanė.

Vos tiktai spėjome salą aplenkt, ir jau nebebuvo

Žemės matyti jokios: dangus vien ir marios aplinkui –

Debesis juodus ūmai virš mūsų gaubtojo laivo

Sutelkė Dzeusas, ir jūra po juo pasinėrė į tamsą.

305 Trankiai sugriaudė tuomet, ir žaibas pliekė į laivą.

Tas susiūbavo tiktai, pataikytas Dzeuso perkūno,

Padvelkė aitriai siera, ir vyrai iškrito į jūrą.

Kaip vandenyno varnus aplinkui juodąjį laivą

Bangos juos mėtė, kilojo, grįžimą jiems atėmė dievas.

310 Man gal Kronidas pats, kai širdis apstulbo iš baimės,

Ilgąjį stiebą mūs mėlynasnapio sudužusio laivo

Metė tiesiog į rankas, kad nuo pražuvimo pabėgčiau.

Apglėbiau jį stipriai ir pasidaviau vėjams baisūnams.

Blaškė devynias dienas, o juodą naktį dešimtą

315 Milžinės vilnys mane atliūliavo į žemę tesprotų.

Priėmė ten mane tesprotų karalius Feidonas,

Nereikalavęs mokėt. Jo sūnus mylimasis netyčia

Rado pajūry mane vos gyvą, styrenantį visą,

Ir parvilko į tėvo namus, paėmęs už rankos.

320 Švarų chitoną man davė tasai ir gražų apsiaustą.

Ten ir apie Odisėją girdėjau, karalius man sakės

Grįžtantį jau namo jį priėmęs gražiai ir vaišinęs.

Ir Odisėjo turtus surinktuosius parodė Feidonas,

Varį ir auksą geltoną, ir geležį, dailiai apdirbtą.

325 Lig dešimtosios kartos vaikams galėtų pakakti –

Tokios karaliaus rūsiuos gėrybių krūvos gulėjo.

Pats Odisėjas, išvykęs Dodonėn, norėjęs išgirsti

Valią Kronido iš ąžuolo švento aukštakamienio,

Kaip jam sugrįžti namo, Itakės žemėn derlingon,

330 Po nebuvimo taip ilgo – viešai ar kuo prisimetus.

Man ir prisiekė Feidonas, nuliedamas menėje auką:

Laivas esą jau nuleistas, ir kelio draugai numatyti,

Kas jį turės palydėt į mielą tėviškės žemę.

Leido jis man išvykti pirmiau, pasitaikė tesprotų

335 Laivas, kurs ruošėsi plaukt į Dulichioną kvietingą.

Taigi mane jiems liepė nuvežt pas karalių Akastą

Gyvą ir sveiką, o tiems sumanymas piktas užėjo

Taip padaryt, jog vos nežuvau, pakliuvęs į vargą.

Kai tik mariaskrodis laivas toliau nusiyrė nuo kranto,

340 Mano vergijos diena, sugalvota iš anksto, atėjo.

Taigi apsiaustą bemat ir švarų chitoną nuvilkę,

Davė jų vietoj kitus, sunešiotus ir purvinus baisiai,

Skarmalus vienus, kuriuos tu pats štai gali pamatyti.

Vakaro metą Itakės šviesios jie žemę pasiekė.

345 Tuosyk surišo mane, pasodinę laive tvirtasuoliam,

Virvėm, kietai vytom, o patys išlipo iš laivo

Ir vakarienės susėdo visi pavalgyt ant kranto.

Mano virves tuomet be jokio vargo atrišo

Patys dievai, o aš, ant galvos drabužius suvyniojęs,

350 Nusliuogiau jūron glodžiuoju vairu ir, krūtinę atstatęs

Priešais bangas, ėmiau į krantą rankomis irtis,

Kiek pagalėjau, ir greitai buvau toli nuo plėšikų.

Įšliaužiau krūman tankian ir lapotan, iškopęs į krantą,

Ir susirietęs guliu, o jie, keikdami visa gerkle,

355 Lakstė ir dairės visur, tačiau pasirodė neverta

Lįsti į mišką gilyn, todėl jie vienas po kito

Grįžo į gaubtąjį laivą. Mane nuo plėšikų be vargo

Paslėpė patys dievai ir teikės į vyro protingo

Trobą atvest. Likimas dabar man lemia gyventi.“

360 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„O, koks tu vargšas, svety! Man sukrėtė širdį krūtinėj

Pasaka tavo bėdų, kurias iškentėjai kelionėj.

Betgi vienur nukalbėjai niekus – manęs neįtikins

Žodžiai apie Odisėją. Kam reikia tau šitokiuos metuos

365 Taip įžūliai meluot? Apie šeimininko grįžimą

Viską žinau aš ir pats: rūstybę dievų užsitraukė

Didžią ir baisią, jie mirti neleido jam Trojoj aukštojoj

Nei ant saviškių rankų, kai gyvas išėjo po karo.

Pilkapį aukštą tuomet jam būtų supylę achajai,

370 Ir nemirtinga šlovė palikusi būtų jo sūnui.

Šitaip niekingai pagrobė jį harpijos nuožmios.

Aš čia išvien sukiojuos prie kiaulių, ir niekad į miestą

Reikalo nesti, nebent jei protinga žmona Penelopė

Kartais pakviečia ateit, kai žinią kokią ji gauna.

375 Tuosyk subėga visi ir smulkiai visko teiraujas –

Lygiai kas dūsauja, kad šeimininkas ilgai nesugrįžta,

Lygiai kas džiaugias galįs nebaudžiamai kleisti jo turtą.

Jokio man noro nebėr daugiau klausinėt ir teirautis

Jau nuo tada, kai savo melais apgavo etolas.

380 Buvo jis žmogų užmušęs ir, daugį šalių išklajojęs,

Mano trobon užėjo, ir aš jį mylėjau kaip svečią.

Mūs šeimininką sakėsi matęs pas Idomenėją

Kretoje taisant laivus, kuriuos jam vėtra aplaužė.

Sakė, jis vasarą grįš ar rudenį vėlų sulaukęs

385 Su bendražygiais šviesiais ir aibe turtų brangiausių.

Taigi tu, vargšas tėveli, kurį man atsiuntė dievas,

Niekų nepaistyk ir man įsiteikti melais nemėginki.

Aš ne dėl to pamylėjau tave ir pagerbiau šiandien,

O dėl Kronido vaišnoros, tavęs, nelaimingo, man gaila.“

390 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Tavo krūtinėj širdis išties užkietėjusi baisiai,

Jeigu ir priesaika jos nevalioja niekaip įtikint.

Sandėrį tokį dabar padarykim ir kvieskime liudyt

Vienas ir kitas dievus, kurie viešpatauja Olimpe:

395 Jei šeimininkas tavasis pareis į šitą štai trobą –

Švarų chitoną ir naują apsiaustą man davęs, turėsi

Dulichionan išleist, kur traukia širdis nebe šiandien.

Jei šeimininkas tavasis negrįš, kaip aš pranašauju, –

Bernus pasiųsk, kad nustumtų mane nuo uolos stačiabriaunės,

400 Kad nebedrįstų daugiau joks elgeta zaunyti niekų.“

Jam atsakydamas, vėl šviesusis kiauliaganis tarė:

„Kokią aš garbę turėčiau, svety, ir kaip nuskardėtų

Garsas po žmones dabar ir vėliau apie mano gerumą,

Jeigu tave, pasikvietęs trobon ir gražiai pamylėjęs,

405 Nuožmiai užmuščiau po to ir atimčiau gyvastį mielą.

Kaipgi man sąžinė leis taip užgauti Dzeusą Kronidą! –

Nūn vakarienės jau metas, turėtų grįžti netrukus

Mano draugai, jie skanią išvirs čia mums vakarienę.“

Taip jie sėdėjo abu ir bičiuliškai sau šnekučiavo.

410 Kiaulės tuo tarpu parbėgo namo, ir piemenys vyrai

Varė į tvartus visas, į savo gardą kiekvieną.

Kilo žviegimas baisus į kūtę varomų kiaulių.

O padėjėjams tuomet šviesus kiauliaganis tarė:

„Jūs atvarykit kiaulį geriausią, aš noriu jį šiandien

415 Svečiui paskerst tolimam, ir patys mes pasivaišinsim.

Vargą diena iš dienos juk vargstam su kiaulėm baltiltėm,

Prakaitu mūsų naudojas kiti, nepasakę nė dėkui.“

Variapenčiu kirviu priskaldė malkų, taip taręs.

Vyrai atvarė kiaulį penkergį, gerai nupenėtą,

420 Tiesiai prie židinio skersti. Kiauliaganis doras

Čia nepamiršo dievų, nes širdį turėjo pamaldžią.

Taigi, nukirpęs šerių nuo galvos baltilčio peniukšlio,

Įmetė kuokštą ugnin ir meldė dievus nemirtingus,

Kad Odisėjui daugminčiui namo jie leistų sugrįžti.

425 Atsivėdėjo ir smogė pliauska, kur buvo atskėlęs,

Meitėlis krito negyvas, draugai, tuoj peilį susmeigę,

Šoko jo svilint, po to greit išdarė, Eumajas pirmuosius

Gabalus, skirtus dievams, storai taukais apvyniojo

Ir, apibėręs miežiais grūstiniais, metė į ugnį.

430 Likusią mėsą, smulkiau sukapotą, pavėrė ant iešmų

Ir, atsargiai pavartydami, kepė, paskui ją į krūvą

Sumetė visą ant pjaustymo stalo. Kiauliaganis tuosyk

Stojo skerstuvių dalyt, širdis jo, kas dera, žinojo.

Visa supjaustęs, gražiai į septynias dalis padalijo.

435 Vieną jų nimfoms šventoms ir Majadės sūnui Hermėjui

Su įžadais atidėjo, kitas išdėliojo bičiuliams.

Pagerbė jis Odisėją, pateikdamas kiaulio baltilčio

Nugarą visą didžiulę, ir šitaip jo širdį pavergė.

Kreipėsi tuokart į jį Odisėjas daugmintis ir tarė:

440 „O, kad tau rodytų meilę Kronidas, kaip aš tave myliu!

Šiandien man, bėdžiui tokiam, geriausią dalį paduodi.“

O tu, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Valgyki, mielas svety, į sveikatą ir tuo pasidžiauki,

Ką mes dar turim. Mat viena duoda, o kita pašykšti

445 Dievas žmonėms, kaip jam kas patinka, nes jis visagalis.“

Gerąją dalį patsai dievams amžiniems paaukojo,

Vyno nuliejo ir padavė taurę tuomet Odisėjui,

Miestų griovikui, kuris paskirtojoj vietoj sėdėjo.

Atnešė duonos Mesaulijas jiems. Eumajas jį buvo

450 Pirkęs, jau būdamas vienas, namus šeimininkui palikus,

Nei Penelopės jokios, nei Laerto pagalbos neprašęs.

Turto paklojo nemaž, nusipirkdamas jį iš tafiečių.

Rankomis siekė visi ant stalo išdėstytų vaišių.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

455 Tuosyk Mesaulijas stalą nukraustė, ir vienas po kito

Gulti nuėjo visi, mėsos ir duonos prikirtę.

Naktį mėnulio danguj nesimatė, ir davė Kronidas

Lyti lig ryto ir pūsti smarkiam šlapiasparniui Zefyrui.

Tad Odisėjas prabilo, norėdamas dar išmėginti,

460 Ar nusivilkęs jam duos kiauliaganis savo apsiaustą,

Ar paprašys draugus, kai taip juo rūpinas nuolat.

„Nūn tu, Eumajau, klausyk, ir tavo vyrai teklauso,

Noriu dabar aš jums pasigirti, taip veikia man širdį

Vynas pasiutęs, kuris ir išminčių priverčia dainuoti

465 Arba kvatoti linksmai ir šokti, kojas kilojant,

Arba žodį pramest, nors būtų geriau patylėti.

Taigi kad jau prabilau, turiu pasakyt iki galo.

O, jei taip būčiau aš jaunas, ir jėgos nebūtų išsekę,

Kaip kad prie Trojos aukštos, kai mes į pasalą ėjom!

470 Vedė visus Odisėjas, Atrėjo sūnus Menelajas,

Trečias turėjau būt aš, manęs reikalavo aniedu.

Taigi prislinkom tada prie miesto mūrų aukštųjų,

Pilį pasiekėm vora per tankiai sužėlusius krūmus

Ir tirštame švendryne po skydais sugulėm pelkėj.

475 Greitai užėjo naktis, apniuko, žvarbus ir šuoringas

Pūtė Borėjas ir pustė sniegą, kurs krito it pūkas,

Šaltas ir minkštas, o ledo pluta skydus mums aptraukė.

Jie su apsiaustais visi, su švelniais vilnoniais chitonais,

Taigi miegojo ramiai, skydus ant pečių užsimetę.

480 Savo apsiaustą buvau išeidamas draugui palikęs, –

Smarkiai suklydau, nes man atrodė, jog šalt neturėtų,

Ir išėjau su skydu, apsivilkęs vien gražią liemenę.

Trečdalis buvo belikę nakties, ir žvaigždės jau leidos,

Kai Odisėją, kurs buvo greta, palietęs alkūne,

485 Krečiamas šiurpo, tariau, ir jis bematant išgirdo:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Gyvas ilgiau nebetversiu, užgniauš gyvybę netrukus

Šaltis pasiutęs, nes aš be apsiausto, gal dievas sugundė

Taip vienmarškiniam išeit. Dabar nežinau, ką daryti.“

490 Taip aš kalbėjau, o jam mintis tuoj šovė į galvą –

Būdavo greitas visad ir patarti, ir grumtis su priešu.

Taigi dabar kuo tyliau jis man pašnibždėjo į ausį:

„Tu nekalbėk, kas nors iš achajų dar gali išgirsti.“

Ir, pasirėmęs ranka, pradėjo vyrams kalbėti:

495 „Greit patekėjo Aušra auksasostė. – Krantą pasiekę,

Mes per toli nuo laivų nuėjom! Tebėga kas vienas

Ir Agamemnonui, vyrui valdovui, tuojau tepasako,

Gal jis daugiau žmonių iš laivyno atsiųs mums pagalbon.“

Taip jis kalbėjo. Sūnus Andremono Toantas pašoko,

500 Nieko nelaukęs, šalin purpurinį apsiaustą nusviedė

Ir prie laivų išskubėjo, o aš, tą apsiaustą pastvėręs,

Linksmas gulėjau, iki auksasostė Aušra patekėjo.

O, kad taip būčiau aš jaunas, ir jėgos nebūtų išsekę!

Tuosyk man duotų kuris kiauliaganių savo apsiaustą

505 Šičia troboj iš meilės ar iš pagarbos galingesniam.

Šiandien aš niekis esu, nes blogu drabužiu apsivilkęs.“

Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Pasakos tavo, svety, kurią čia sekei, nepapeiksi,

Nemetei žodžio dykai, kuris jai būtų netikęs.

510 Tau nei drabužio todėl nestigs, nei daikto kitokio,

Ko pakeleiviui skurdžiam ne sykį tenka maldauti,

Šiąnakt. Tačiau rytoj savais skarmalais pasipuoši.

Mes nei apsiaustų daugiau, nei minkštų chitonų neturim

Ir pasikeisti negalim: po vieną dėvim kiekvienas.

515 Bet jei namo pargrįš Odisėjo sūnus mylimasis,

Jis ir apsiaustą tau duos, ir naują gražų chitoną,

Ir išlydės tave, kur tavo širdis pageidauja.“

Ir, su tais žodžiais pakilęs, prie židinio svečiui mielajam

Guolį pataisė, ožkų ir avelių kailių priklojęs.

520 Atgulė ir Odisėjas ir antklodės vietoje gavo

Ilgą ir storą apsiaustą, kuris atsargoj dar kabėjo.

Šiuoju Eumajas vilkėdavo vis, kai atšaldavo oras.

Taip Odisėjas gulėjo tą naktį. Antrajam pasieny

Sugulė vyrai visi jaunesnieji. Tik vienas Eumajas

525 Niekad troboj nemėgo nakvot, atokiai nuo kiaulių.

Taigi ir šiąnakt jis rengės į kiemą, dėl to Odisėjas

Džiaugėsi savo širdy, kad rūpinas kaip šeimininkas.

Tas kalaviją aštrų ant tvirto peties pasisvėrė

Ir apsiaustu apsivilko šiltu, nepraleidžiančiu vėjo,

530 Galvą apsigaubė kailiu ožkos gauruotu ir minkštu,

Ietį pasiėmė tuosyk šunims ir plėšikams nuginti

Ir išskubėjo nakvot į kiemą prie kiaulių baltilčių

Po atsikorusia aukšta uola, kur neužpūtė vėjas.

XV GIESMĖ

Telemachas aplanko Eumają

Į Lakedemono šalį plačlaukę Paladė Atėnė

Lėkė tuo tarpu šviesiam Odisėjo sūnui priminti

Ir pasakyti, jog metas namo jau grįžt nebedelsus.

Rado jinai Telemachą ir Nestoro sūnų gražveidį

5 Gulinčius vienus šviesaus Menelajo aukštojoj svetainėj.

Nestoro seno sūnus kietai kaip negyvas miegojo,

O Telemachas akių nesumerkė: jo širdį kamavo

Sielvartas didis dėl tėvo per visą šventą naktelę.

Tad, atsistojus prie jo, šviesakė Atėnė prabilo:

10 „Būtų visai negražu, Telemachai, ilgiau tau svečiuotis,

Turtą palikus namie ir viešinčius svetimus vyrus

Palaidūnus, kad jie nepaleistų visko tau vėjais,

Neišeikvotų gėrybių, blogiu nepaverstų kelionės.

Greitai prašyki todėl narsingą kovoj Menelają

15 Leist parkeliauti namo, kad rastum dar močią beydę.

Tėvas ir broliai tikri prispyrę verčia ją šiandien

Už Eurimacho tekėt. Visus jaunikius mat pralenkia

Jis dovanom ir kaskart didesnes vis atmokas siūlo.

Kad iš namų be tavo žinios neišneštų ji turto.

20 Pats gi žinai, kokia širdis moteriškės krūtinėj:

Stengias praturtint namus ji to, už kurio ištekėjo,

Savo pirmųjų vaikų ir vyro, jaunystėj mylėto,

Nė prisimint nebenori, kai mirė, ir jo nebeieško.

Taigi važiuoki namo ir saugoti viską paveski

25 Vienai tarnaičių namuos, kuri tau geriausia atrodo,

Kol tau pačiam dievai duos vesti žmoną garbingą.

Dar pasakysiu aš tau, o tu įsidėki į širdį:

Tau įžūliausi jaunikiai jau tyko kelią pastoti

Sąsiaury tarp Itakės ir Samo salos aukštauolės,

30 Nori užmušti tave, į tėviškės žemę begrįžtant.

Nieko tačiau neišeis. Pirmiau gaus žemė užkloti

Daugelį tų, kurie tau turtą baigia naikinti.

Taigi toliau nuo salų tu kreipki tvirtąjį laivą,

Plauki tiktai nakčia, o vėją atsiųs tau patogų

35 Vienas dievų, kurs gina ir saugo tave nuo pavojų.

O kada kyšulį pirmą savo Itakės pasieksi,

Laivą pasiųsk, tegu jį vyrai parvaro į miestą,

Pats tu pirmiau į kaimą nueik pas kiauliaganį seną,

Saugantį tavo kiaules, širdingai jis tau atsidavęs.

40 Ten tu prabūki pernakt, o jį nuleiski į miestą,

Žinią tegu jis nuneš protingai begal Penelopei,

Jogei tu gyvas ir sveikas grįžai laimingai iš Pilo.“

Šitai pasakė Atėnė ir grįžo į aukštą Olimpą.

O Telemachas pakėlė Nestoro sūnų iš miego,

45 Koja pajudinęs jį ir tardamas šitokį žodį:

„Kelk, Peisistratai, ir, žirgus plačiakanopius atsirinkęs,

Vesk į vežimą kinkyt, kelionėn leisimės šiandien.“

Nestoro seno sūnus Peisistratas atsakė ir tarė:

„Nors tau ir baisiai skubu, Telemachai, bet naktį miglotą

50 Nedera leistis į kelią. Netrukus rytas ims aušti.

Reikia palaukti, kol dovanas tau sudės į vežimą

Ietim garsus Atrėjo sūnus Menelajas herojus

Ir kaip svečius išleis, atsisveikinęs žodžiais širdingais.

Pamini svečias paskui juk visą gyvenimą žmogų,

55 Kurs svetimoj šaly jį vaišino ir meilę parodė.“

Taip jis kalbėjo. Netrukus Aušra auksasostė prašvito.

Tuosyk jų kelti atėjo narsingas kovoj Menelajas,

Šokęs iš guolio, kuriam prie Elenos gražkasės miegojo.

Kai Odisėjo mielas sūnus jį ateinant pamatė,

60 Kėlės ir greit apsivilko ant kūno dailų chitoną,

O ant galingų pečių užsigaubė platų apsiaustą

Ir nuskubėjo prie durų. Kada tas įėjo, prabilo

Jam Telemachas, šviesaus Odisėjo sūnus mylimasis:

„Dzeuso gentaini, Atrėjo sūnau Menelajau karaliau!

65 Leiski jau grįžti tu mums į mielą tėviškės šalį,

Apėmė širdį toks noras greičiau į namus parkeliauti.“

Jam atsakydamas, tarė narsingas kovoj Menelajas:

„Aš nemėginsiu ilgiau, Telemachai, tave sulaikyti,

Jeigu panorai namo. Aš pats, kur būdamas svečias,

70 Rūstaučiau ant šeimininko, jei tas per didele meile

Man įkyrėtų begal. Visad reikalingas saikumas.

Abeja bloga vienodai – ir kas nenorintį svečią

Ragina grįžti namo, ir kas pasikėlusį draudžia.

Svečią, kol vieši, mylėk, namo jei panūdo – išleiski.

75 Vis dėlto luktelk, kol dovanas tau į vežimą sudėsiu,

Gražios, tu pats netikėsi akim, ir moterims liepsiu,

Kad atsisveikinant vaišes iš to, ką turim, paruoštų.

Ir šeimininkui šlovė, ir svečiui juk malonumas,

Kai, pavaišintas gražiai, jis leidžias į tolimą kelią.

80 Jei pakeliauti ketintum plačiau po Heladę ir Argą,

Žirgus kaipmat pakinkysiu ir pats palydėsiu kelionėj,

Vešiu, į kokį tik miestą norėsi, ir žmonės mūsiškiai

Niekur tuščiom neišleis ir duos dovanų tau bent viena –

Arba didžiulį vario trikojį, ar katilą gražų,

85 Ar asilėnų porelę, o gal ir taurę auksinę.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Dzeuso gentaini, Atrėjo sūnau Menelajau karaliau!

Noriu jau grįžti namo pas savuosius. Kai leidaus į kelią,

Sargo aš nepalikau, kad mano turtus prižiūrėtų.

90 Kad neprapulčiau ir pats, beieškodamas tėvo šlovingo,

Ar brangenybė kokia kad iš mūsų namų neišeitų.“

Tokius išgirdęs žodžius, narsingas kovoj Menelajas

Paliepė žmonai tuojau ir josios mergoms bei tarnaitėms,

Kad, ko turėjo namuos, atsisveikinant vaišes paruoštų.

95 Eteonėjas, Boeto sūnus, tuojau prisistatė,

Šokęs iš guolio, nes jis netoli nuo karaliaus gyveno.

Ugnį įsakė jam kurt narsingas kovoj Menelajas,

Vaišėms prikepti mėsos, ir tas įsakymą vykdė.

Nukopė pats tuo tarpu žemyn į kvepiantį rūsį,

100 Jį nulydėjo į ten Elena ir sūnus Megapentis.

Kai nusileido rūsin, kur jų brangenybės gulėjo,

Paėmė taurę dvidugnę Atrėjo sūnus Menelajas,

O Megapenčiui, sūnui savam, sidabrinį kraterą

Padavė nešt, Elena tuo tarpu priėjo prie skrynių

105 Su margaraščiais, pačios austais, gražiausiais audimais.

Paėmė vieną jų Elena, gražumo kaip deivė,

Buvo tai skraistė visų didžiausia, marga, daugianytė.

Švietė ji kaip žvaigždė ir gulėjo skrynioj ant dugno.

Grįžo atgal tuomet jie rūmų aukštųjų svetainėn

110 Pas Telemachą, ir kreipės į jį Menelajas šviesplaukis:

„Tavo kelionę namo, kaip geidžia širdis, Telemachai,

Taip teįvykdo Kronidas, Heros perkūnvaldis vyras.

Iš brangenybių, kurios rūsiuos mūs guli sukrautos,

Tau dovanosiu, kas būtų gražu ir vertę turėtų.

115 Duosiu kraterą, gražiai padarytą, vidus jo ir šonai

Gryno sidabro, o briaunos visur pagražintos auksu.

Didžio Hefaisto tai darbas. Ją dovanojo Fedimas

Man, sidoniečių karalius, kai jo pastogėj viešėjau,

Grįždamas andai namo; ją šiandien tau dovanoju.“

120 Taręs šituos žodžius, Menelajas svečiui į ranką

Padavė taurę dvidugnę, o šviesų sidabro kraterą

Atnešė ir pastatė prie jo Megapentis galingas.

Ir Elena gražiaveidė šalia atsistojo priėjus,

Skraistę laikydama rankoj, vardu pavadino ir tarė:

125 „Mielas vaikeli! Ir aš tau dovaną duoti norėčiau,

Kad prisimintum Eleną. Lai tavo žmona ją nešioja

Nuo malonios vestuvių dienos. Ligi tol ji tebūna

Motinos tavo globoj. Sudie! Linkiu tau laimingai

Grįžti į aukštus gražiuosius namus ir tėviškę mielą.“

130 Šitai pasakius, jam padavė skraistę, tas ėmė ją linksmas.

O Peisistratas tuomet į kėbulą ratuos sudėjo

Daiktus visus, ir pats širdyje grožiu pasidžiaugęs.

O Menelajas šviesplaukis abu juos nuvedė menėn

Ir į aukštąsias krases ir krėslus dailius pasodino.

135 Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, ant rankų abiem kambarinė užpylė

Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią.

O ūkvedė drovi priraikiusi duonos padėjo,

Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

140 Mėsą supjaustęs vikrus Boetidas visiems padalijo,

Vyno pripylė taures sūnus Menelajo garbingo.

Rankomis siekė svečiai ant stalo išdėstytų vaišių.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Kėlės tuomet Telemachas ir Nestoro vaikas garbingas,

145 Žirgus vėl pasikinkė, stojo į margą vežimą

Ir išvažiavo per kiemą pro skardų priebutį rūmų.

Juos išlydėjo Atrėjo sūnus Menelajas šviesplaukis,

Širdį apsaldančio vyno į dešinę ranką paėmęs

Sklidiną taurę auksinę nulieti dievams prieš kelionę.

150 Prieky žirgų atsistojo ir, taurę paduodamas, tarė:

„Vykit, vaikai, sveiki ir Nestorui laimės linkėkit,

Vyrų valdovui, kuris kaip mylintis tėvas man buvo

Trojoj plačiojoj, kai mes ten kariavome, sūnūs achajų.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

155 „Visa, Kronido gentaini, kas buvo tavo kalbėta,

Jam pasakysim parvykę. O, kadgi būtų man lemta,

Grįžus Itakėn gimton, atrasti namie Odisėją!

Jam pasakyčiau, kaip, tavo priimtas ir pamylėtas,

Parkeliavau aš namo, dovanų parsivežęs gražiausių.“

160 Dar jam nebaigus kalbėt, dešinėj pasirodė erelis,

Nešdamas savo naguos baltasparnę žąsį didžiulę,

Drąsiai pagrobtą kieme, o moterų pulkas ir vyrų

Vijosi jį šaukdami. Artyn prie svečių atplasnojo

Ir dešinėn pro žirgus nuskriejo. Erelį išvydus,

165 Apėmė džiaugsmas visus, ir širdys smarkiau sutvaksėjo.

Nestoro seno sūnus Peisistratas prabilo ir tarė:

„Mums pasakyk, Menelajau, augintas Dzeuso Kronido,

Šitokį ženklą svečiams ar tau nūn dievas parodė?“

Taip jis kalbėjo, ir Menelajas narsus susimąstė,

170 Kad, išsiaiškinęs pats, atsakymą duoti galėtų.

O Elena ilgarūbė, nė kiek nesvarsčius, prabilo:

„Aš pasakysiu, klausykit, ką kužda dievai nemirtingi

Manajai širdžiai, ir kas, be abejo, turi įvykti.

Lygiai kaip žąsį, namie užaugintą, pagavęs erelis

175 Atlėkė čion iš aukštųjų kalnų, kur jo veislė ir lizdas, –

Taip Odisėjas, vargų daug iškentęs ir daugel patyręs,

Grįš po klajonių namo ir atkeršys, net galime spėti,

Kad jis jau šiandien namie ir prapultį taiso jaunikiams.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

180 „Taip teįvykdo Kronidas, Heros perkūnvaldis vyras!

Tuosyk, parvykęs namo, tave kaip deivę minėsiu.“

Šitai pasakė ir kirto žirgams, o tie pašokėję

Leidosi bėgti kaip vėjai per miestą ir lygumą plačią.

Ištisą dieną lingavo taip jungą be poilsio jokio.

185 Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Jie į Ferus atvažiavo, į gimtąjį miestą Dioklio,

Orsilocho sūnaus, garsaus Alfėjo vaikaičio.

Čia jie tą naktį praleido ir buvo gražiai pamylėti.

O kai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

190 Žirgus jie vėl pasikinkė, stojo į margą vežimą

Ir išvažiavo per kiemą pro skardų priebutį rūmų.

Tuosyk sukirto žirgams, ir tie pasileido per lauką.

Taip parvažiavo jie greit į Pilo aukštą tvirtovę.

Čia Telemachas į Nestoro sūnų prabilo ir tarė:

195 „Ar negali, Nestoridai, kai prašymą tau pasakysiu,

Šiandien manęs paklausyt? Draugai didžiuojamės buvę

Nuo tėvų bičiulystės, be to, mes abu vienamečiai,

Šioji kelionė tvirčiau dar turėtų mūs širdis surišti.

Tu, nepravežęs pro laivą, mane išsodinki, mielasis,

200 Gali senelis pas jus be reikalo dar sugaišinti,

Kai pamylėti norės: man reikia greičiau išvažiuoti.“

Taip jis kalbėjo, o Nestoridas tylėdamas svarstė,

Kaip padaryti geriau, kad galėtų patenkint jo norą,

Ir išeitis pagaliau tokia pasirodė geriausia:

205 Žirgus į marių pakrantę prie greitojo laivo pasuko,

Jo priešakinėj daly dovius Nestoridas sukrovė,

Gražų drabužį ir auksą, šviesaus Menelajo duotuosius,

Ir paskubėti dar liepė, sakydamas žodžiais sparnuotais:

„Sėski į laivą tuojau ir vyrams liepki sukrusti,

210 Aš, parvažiavęs namo, pasakysiu Nestorui viską.

Mano širdis nujaučia gerai, ir protas supranta,

Koks išdidus ir griežtas jisai: tavęs neišleistų,

Pats pasiskubintų čion parsivesti ir, kaip man atrodo,

Vienas negrįžtų namo arba užsirūstintų baisiai.“

215 Šitai pasakęs, uždrožė rimbu žirgams gražiakarčiams,

Sukdamas Pilo tvirtovėn, ir greitai namo parvažiavo.

O Telemachas, kelionės draugus paraginęs, tarė:

„Vyrai! Padargus visus į juodąjį laivą sudėję,

Sėskime patys greičiau ir leiskimės tuoj į kelionę.“

220 Taip jis pasakė, o vyrai, žodžio netarę, paklausė,

Greitai sušoko visi ir savo suoluos atsisėdo.

Viską sutvarkęs gražiai, jis auką dėjo Atėnei

Laivo aukštajam gale. Tuo tarpu prie jų atskubėjo

Svetimas vyras, kurs bėgo iš Argo, žmogų užmušęs.

225 Buvo žiniūnas jisai, be to, giminietis Melampo,

Kitkart gyvenusio Pile smiltingam, avelių tėvynėj,

Turtų pilnuos namuos, kaip kito nė vieno pilėnų.

Bet išsikelt jis turėjo kitur iš savo tėvynės,

Nebegalėjęs pakęst žmonių pabaisos Nelėjo,

230 Kurs jo visus turtus, jėga pagrobęs, išvaldė

Kiaurus metus. O Melampas tuo tarpu rūmuos Filako,

Pančiais sunkiais apkaltas, sėdėjo ir baisiai kankinos

Dėlei Nelėjo dukters ir savo meilės aklosios,

Širdį užvaldžiusios jam, erinijai nuožmiai paliepus.

235 Bet jis išvengė mirties ir karvių baubiančių bandą

Iš Filakės parvarė į Pilą, už darbus piktuosius

Nubaudė lygų dievams Nelėją, jo dukterį vesti

Broliui padėjo savam, o pats išsikėlė netrukus

Žirgus auginančian Argan, nes buvo žadėta likimo

240 Ten jam gyventi dabar ir būti argiečių karalium.

Žmoną jis vedė Arge, namus aukštuosius pastatė,

Mantiją ir Antifatą, du sūnus drąsius, užaugino.

Tas Antifatas garsingo sūnaus Ojiklėjo sulaukė,

Pats Ojiklėjas – žmonių numylėtinio Amfiarajo, –

245 Šitą lydėjo egidvaldžio Dzeuso ir Apolono

Meilė širdinga. Tačiau jis senatvės neperžengė slenksčio,

Žuvo prie Tebų dėl savo žmonos dovanų nelemtųjų.

Sūnus turėjo du – Alkmeoną ir Amfilochą.

Mantijo buvo pora sūnų – Polifeidas ir Kleitas.

250 Kleitą, išvydusi kartą, pagavo Aušra auksasostė

Dėlei gražumo, kad jis su dievais nemirtingais gyventų.

O Polifeidui geriausio žiniūno dovaną davė

Tarpu žmonių Apolonas, kai numirė Amfiarajas.

Į Hiperesiją jis išsikėlė, supykęs ant tėvo.

255 Ten įsikūręs, žmonėms trumpaamžiams sakė likimą. –

Šiojo sūnus pribėgęs – jis Teoklimenas vadinos –

Nūn atsistojo prie Telemacho, kai tas pasimeldęs

Liejo aukodamas vyną prie greito juodojo laivo,

Kreipės maloniai į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

260 „Radęs tave, mielasis, čionai aukojantį auką, –

Dievo ir šių dovanų šventų, o pirmiausia gi tavo

Ir bendražygių tavųjų vardan aš maldauju –

Klausiančiam man pasakyki teisybę, neslėpdamas nieko,

Kokio tu krašto žmogus, kas tavo tėvai ir gimtinė?“

265 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Iš tyriausios širdies pasakysiu tau gryną teisybę.

Aš itakietis esu, ir tėvas buvo kadaise

Man Odisėjas, dabar jau kažkur nelaimingai pražuvęs.

Taigi aš, pulką draugų ir juodąjį laivą paėmęs,

270 Ir keliavau ieškoti pėdų negrįžtančio tėvo.“

Teoklimenas šviesus tuomet jam atsakė ir tarė:

„Bėgti turėjau ir aš iš tėvynės, nes užmušiau žmogų,

Savo gentainį. Jo broliai tikri ir šiaip giminaičiai

Žirgus auginančiam Arge galybę turi ir valdžią.

275 Taigi ir bėgu nuo jų, giltinės juodosios pabūgęs,

Mano dalia jau dabar po svetimus žmones klajoti.

Kaip tremtinys maldauju tave – priimki į laivą,

Kad neužmuštų manęs, nėra abejonės, jog vysis.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

280 „Jeigu taip nori, tavęs nevarysiu nuo greitojo laivo,

Eiki ir sėskis, laive pamylėsim, kuo turime, patys.“

Šitai pasakė ir, jo variaiešmę ietį paėmęs,

Dailiai paguldė blikty lygiašonio gaubtojo laivo.

Tuosyk ir pats įlipo lengvai į mariaskrodį greitą

285 Ir atsisėdo vairūgaly jo, šalia pasodinęs

Teoklimeną, yrėjai virves atleido ant kranto.

Nūn Telemachas, kelionės draugus paraginęs, liepė

Imti padargus tvarkyt, ir tie įsakymą vykdė.

Stiebą eglinį paėmę, į skersbalkio skylę nutaikė,

290 Stačią jį tiesiai pastatė ir, virvėm galingom priveržę,

Ištiesė baltas bures ant jautodės raiščių suktinių.

Pasiuntė vėją patogų jiems šviesiaakė Atėnė

Pūsti galingai padange visa, kad laivas galėtų

Plaukti nekliudomas greit per karčius vandenis marių.

295 Krūnai paliko šaly ir skaidrūs upeliai Chalkidės.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Tuosyk pasuko prie Fejų, Kronido vėjų pastumtas,

Ir prie Elidės šventos, kurioj viešpatavo epėjai,

Laivą pavarė po to tiesiog prie salų aukštauolių,

300 Rūpesčio pilnas, pavyks jam ar ne nuo mirties išsisukti.

O Odisėjas troboj ir kiauliaganis doras susėdę

Vakarieniavo, šalia jų valgė piemenys vyrai.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Tuoj Odisėjas pakilo, norėdamas dar išmėginti,

305 Ar tas jį myli tikrai ir draus dar ilgiau pasilikti

Savo troboj, ar lieps jau keliauti į miestą, ir tarė:

„Nūn tu, Eumajau, klausyk, ir tavo vyrai tegirdi.

Ryt, atsikėlęs anksti, galvoju eiti į miestą

Paelgetauti, kad jūsų duonos nevalgyčiau dykas.

310 Tu man patarki dabar ir gerą nurodyk vadovą,

Kurs ligi miesto nuves, o ten paklajosiu ir vienas,

Žmonės man duos kas vyno gurkšnelį, kas gabalą duonos.

Ir į šviesaus Odisėjo namus užeiti norėčiau,

Žinią nunešiu jo žmonai aš, Penelopei protingai,

315 Rūmuos pateksiu, manau, ir tarp įžūlūnų jaunikių.

Gal jie mane pavaišins, turėdami tūkstančius valgių.

Ir patarnauti jiems aš galėčiau, jei panorėtų.

Prisipažinsiu aš tau, o tu paklausyk ir žinoki,

Kad per malonę vikraus Hermėjo, kuris mirtingųjų

320 Žemės varguolių darbams gražumą ir garbę suteikia,

Retas galės pralenkti mane ir bus taip įgudęs

Ugnį sukurt židiny, sausamedžio malkų priskaldyt,

Mėsą kapot gabalais, iškepti ir vyno įpilti –

Darbus padirbti, kuriuos aukštakilmiams padirba prasčiokai.“

325 O tu, Eumajau, tuomet atsidusęs, šitaip kalbėjai:

„Kaip tau galėjo, svety, mintis tokia netikėta

Šauti į galvą dabar? Sau galo ieškot sugalvojai?

Eit į namus ir lįst tarp jaunikių, kurių nedorybės

Ir sauvalė seniai jau plieninį dangų pasiekė!

330 Šitokių senių labai kas ten laukia, kad jiems patarnautų!

Vaikių ten pilna jaunų su chitonais dailiais ir apsiaustais.

Plaukus ir skruostus švelnius alyvom kvapiom įsitrynę,

Pluša, tarnauja visiems. Stalai ant tekintų kojų

Lūžta duona, mėsom ir vynų geriausių gausybe.

335 Liki verčiau pas mus, našta nebūsi tu niekam,

Nei man pačiam, nei mano draugams, kurie man pagelbsti.

Jeigu namo pargrįš Odisėjo sūnus mylimasis,

Jis ir apsiaustą tau duos, ir naują, gražų chitoną,

Ir išlydės tave, kur tavo širdis pageidauja.“

340 Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„O, kad tau rodytų meilę Kronidas, kaip aš tave myliu,

Kad po klajonių ir vargo baisaus atsikvėpti man duodi!

Nėr juk didesnės nedalios žmonėms, kaip klaidžiot be vietos.

Kiek nesmagumų žmogus dėl pilvo prakeikto prikenčia,

345 Kai jam prireikia klajot, pavojuose būti ir alkti!

Jeigu draudi tu mane pasilikt ir sūnaus palūkėti –

Imk ir papasakok man apie močią šviesaus Odisėjo

Ir apie tėvą, kurį ant senatvės slenksčio paliko:

Ar tebėra jie gyvi ir džiaugiasi saule šviesiąja,

350 Ar gal jau mirė abu ir į Hado namus iškeliavo?“

Tuosyk kiauliaganis, vyrų vadovas, atsakė ir tarė:

„Tikrą teisybę, svety, aš tau apie juos pasakysiu.

Tėvas Laertas dar gyvas, bet savo pastogėje sėdi,

Melsdamas Dzeusą kasdien, kad sielą paleistų iš kūno.

355 Gaili širdingai mat savo sūnaus, kurs dingo išėjęs,

Taipgi doros ir protingos žmonos, kurios netekimas

Širdį prislėgė graudžiu ir žmogų be laiko susendė.

Ji dėl beydžio sūnaus susikrimto ir mirė iš lėto

Ilga skausminga mirtim. Tegu taip nemiršta nė vienas

360 Mano bičiulių, kurie gyvendami gera man daro.

Kol tebebuvo gyva ir visąlaik krimtos nuliūdus,

Ją aš dažnai lankiau, norėdamas vargšę paguosti.

Ji užaugino mane draugėj su dukteria savo

Ilgarūbe Ktimene, kuri jai buvo jauniausia.

365 Augom kartu, ir beveik ne mažiau mane jį mylėjo.

O kai brangių jaunystės dienų sulaukėm abudu,

Dukterį Saman išleido už vyro ir gavo daug dovių.

Man dovanojo naują apsiaustą ir švarų chitoną,

Aprengė visą gražiai ir, kojas apavus sandalais,

370 Pasiuntė šit į laukus ir meilę didesnę man rodė,

Niekad tos dienos daugiau nebegrįš. O darbui manajam

Niekad lig šiol nemirtingi dievai neskundė palaimos.

Valgiau ir gėriau iš jo ir žmogų šelpiau reikalingą.

Iš karalienės nei žodžio meilaus, nei mosto dosnesnio

375 Nėr ko tikėtis dabar, kai namus užgriuvo nelaimė,

Toji nenaudėlių šutvė. Tarnai širdingai norėtų

Pasikalbėt, pasitarti su ja, kai ko pasiklausti,

Pasivaišinti, išgert ir dar su savim pasiimti

Čia į laukus: tai visa tarnams pradžiugina širdį.“

380 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Oi oi oi! Kaip tu, Eumajau, anksti, dar būdamas mažas,

Jau atsidūrei toli nuo tėvų ir žemės gimtosios!

Tad pasakyki tu man ir aiškiai išdėstyki visa,

Ar nedraugai įsiveržę išgriovė miestą plačgatvį,

385 Kur sau gyveno ramiai jūs tėvas ir močia garbinga,

Ar, kai bandą avių ir karvių ganei išsivaręs,

Žiaurūs plėšikai pagavo tave ir, laivu nugabenę,

Pardavė žmogui suktam, kuris mokėjo, kiek prašė.“

Tuosyk kiauliaganis, vyrų vadovas, atsakė ir tarė:

390 „Klausi mane apie viską, svety, ir visko teiraujies.

Tad pasėdėki dar kiek ir pasakos, vyną girsnodams,

Pasiklausyki, naktys nūn ilgos – ir miegui užtenka,

Ir paklausyti, ką seka žmogus. Pačiam gi be laiko

Nėr ko skubėt atsigult, per daug miegoti nesveika.

395 Jeigu ką traukia širdis, ir ką jau ima sunkumas,

Tas tegu eina ir gula, nes ryt, kai Aušra pasirodys,

Papusryčiavęs turės šeimininko meitėlius ginti.

Mudu troboj, vynu ir valgiais vaišindamies, galim

Širdį vienas kitam padžiugint, vargus pragyventus

400 Sau prisiminę. Žmogus pasidžiaugti ir negandais moka,

Kas iškentėjo nemaž, kam teko daugel klajoti.

Aš apsakysiu tau visa, ko tu teiraujies ir klausi.

Sirija – vardas salos, jei tu ją kartais girdėjai.

Ji nuo Ortigijos driekias į šiaurę, kur gręžiasi saulė.

405 Ploto nedidelio bus, tačiau ji naši ir derlinga,

Geros ganyklos avims, kviečių ir vyno gausybė.

Badas joje niekada nesilanko, nei ligos baisesnės

Niekad salon neužeina žmonių nelaimingų žudyti.

Kai pagyvenusiai kartai ateina žiloji senatvė,

410 Sidabralankis šviesus Apolonas ir Artemidė

Savo beskausmėm strėlėm paeiliui jos žmones išguldo.

Dvejetas miestų saloj, jiems visa priklauso per pusę.

Vieno ir antrojo valdžią turėjo tėvas manasis,

Ktesijas Ormenidas, dievų nemirtingų paveikslas.

415 Kartą pas mus atkeliavo fenikai, garsūs jūreiviai

Ir apgavikai pirmi, laivus prisikrovę blizgučių.

Tėvo namuos tuomet fenikė moteris buvo,

Stoto didingo, graži ir mokanti darbus dailiausius.

Ją ir pradėjo viliot mitrieji tie sukčiai fenikai,

420 Beskalbiant žlugtą užtikę, ir vienas prie gaubtojo laivo

Meile padžiugino ją, o meilė moteriai silpnai

Apsuka galvą visad, nors būtų ji padoriausia.

Klausti pradėjo klastūnas, kas ji ir iš kur atsirado.

Toji parodė tuojau mūs tėvo rūmus aukštuosius. –

425 „Aš, pasigirsiu, esu iš variu pagarsėjusio krašto,

Didžio Sidono, duktė turtingo žmogaus Aribanto.

Vargšę pagrobė mane, užpuolę nuožmūs tafiečiai,

Grįžtančią iš laukų, ir pardavė, čion atgabenę,

Vyrui, turtingam didžiai, kuris mokėjo, kiek prašė.

430 Vyras, kurs buvo su ja dalijęsis meile, paklausė:

„Ar nenorėtum dabar su mumis namo tu sugrįžti

Ir pamatyti vėl tėvo ir motinos mielą pastogę,

Juodu abu? Gyvi tebėra ir gyvena turtingai.“

Jam atsakydama, vėl moteriškė prabilo ir tarė:

435 „Mano svajonė sena! Norėčiau aš, jeigu, jūreiviai,

Priesaiką duosite man parvežti namo nenuskriaudę.“

Taip ji kalbėjo, o jie tuoj prisiekė, kaip buvo prašyti.

O kai prisiekė visi ir priesaikos apeigą baigė,

Tuosyk prabilo į juos moteriškė ir tyliai pasakė:

440 „Šiukštu, žiūrėkit, nuo šiandien manęs nebekalbinkit niekas

Jūsų bičiulių, nei gatvėje kur iš netyčių sutikęs,

Nei prie šaltinio lauke, kad kas nepraneštų pamatęs

Mano senam šeimininkui, nes tas, įtardamas pikta,

Pančiais apkaldins mane, o jus sugalvos pražudyti.

445 Sutartį šią laikykit širdy ir skubėkit prekiauti,

O kada laivas jau bus gėrybių pilnas prikrautas,

Vienas tuomet ateikit pas mus ir duokit man žinią.

Aukso paimsiu aš tiek, kiek man po ranka pasitaikys,

Už parvežimą, pati nežinau, ką duoti galėčiau.

450 Rūmuos dabar auginu to vyro kilmingojo sūnų,

Vaikas jau viską supranta ir noriai bėga į lauką.

Jį atsivesti galiu į laivą, jūs tūkstančius gausit,

Jį nugabenę į svetimą kraštą ir brangiai pardavę.“

Šitai pasakė fenikė ir grįžo į rūmus aukštuosius.

455 Pilnus metus po to dar išbuvo mūs žemėj prekijai,

Rinko visokias gėrybes ir vilko į gaubtąjį laivą.

O kada laivas talpus jau galėjo plaukti pakrautas,

Pasiuntė žmogų tuomet, kad žinią duotų fenikei.

Tas, ne naujokas sukčiaut, į tėvo rūmus atėjęs,

460 Atnešė perkaklį aukso, gražiai gintarų prisodintą.

Menėj gėrėjosi juo ir mergos, ir močia garbinga,

Pirštais ilgai čiupinėjo, akim negalėjo tikėti

Ir vis teiravosi kainos, o tas moteriškei pamerkė,

Duodamas ženklą, ir greit į gaubtąjį laivą sugrįžo.

465 Ėmė už rankos fenikė mane ir vedė į lauką.

Priebuty rado taures, ant skobnių sudėtas, pavalgius

Vyrams, tarybos nariams, kuriuos vaišino mūs tėvas.

Jie, į vyriją išėję, dabar sau reikalus svarstė.

Stvėrė jinai tris taures ir, greitai paslėpus už ančio,

470 Išnešė jas iš namų. Aš ėjau, nesuprasdamas nieko.

Saulė tuotarp nusileido, ir sutemos apgaubė žemę,

Ėjom abudu skubiai, kol gražų uostą pasiekėm,

Uoste jau laivas fenikų, išplaukt pasiruošęs, mūs laukė.

Taigi susėdo visi ir leidos keliais vandenyno,

475 Mus pasiėmę drauge, o Dzeusas pasiuntė vėją.

Taip mes šešias dienas ir naktis be pertrūkio plaukėm.

Kai septintoji diena, Kronidui leidus, išaušo,

Mano fenikę strėle nelauktai Artemidė pataikė,

Net sudundėjo, kai krito laive ji kaip marių vištelė.

480 Išmetė ją tuomet į jūrą, kad ruoniai ir žuvys

Puolę suėstų. O aš jau vienas likau nusiminęs.

Vėjas ir vandenys mus pagaliau į Itakę atvarė,

Čia nusipirko Laertas mane už savo gėrybes.

Šitaip aš savo akim gavau pamatyti šį kraštą.“

485 Jam Odisėjas, Kronido gentainis, atsakė ir tarė:

„Širdį krūtinėje man, Eumajau, sukrėtei baisiai,

Sekdamas savo kančias, kiek jų turėjai patirti.

Bet su blogiu ir gera drauge tau davė Kronidas:

Tu po vargų patekai į namus maloningo ir doro

490 Vyro, kuris tau valgyt ir gert nešykštaudamas duoda.

Ko gi bereikia, gyvenk ir norėk. O aš gi tuo tarpu

Šičia užklydau, miestus visokių žmonių išklajojęs.“

Taip jie, susėdę troboj, abu tarp savęs šnekučiavo,

Gulti nuėjo vėlai, ir maža beteko miegoti.

495 Greit patekėjo Aušra auksasostė. – Krantą pasiekę,

Veikiai sutraukė bures Telemacho vyrai ir stiebą

Žemėn nuleido, o laivą irklais į uostą nuyrė,

Inkarą numetė prieky, vairūgalį lynais pririšo,

Patys išlipo tuomet visi į marių pakrantę,

500 Pusrytį taisė skubiai ir miešė tamsųjį vyną.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Tuosyk prabilo į juos Telemachas protingas ir tarė:

„Juodąjį laivą dabar visi jūs nuirkit į miestą,

Aš dar turėsiu apeiti laukus, piemenų pažiūrėti,

505 O vakare, kai apvaikščiosiu viską, pareisiu į miestą.

Rytui išaušus, norėčiau iškelti jums vaišes kaip reikia

Ir mėsomis bei gardžiausiu vynu visus pamylėti.“

Teoklimenas tuomet, prilygstąs dievui, prabilo:

„Kurgi, sūneli, mane tu padėsi? Kurio gi didžiūno

510 Durys bus atviros man aukštauolėj Itakėj šią dieną?

Rasi, į tavo namus man tiesiai pas motiną eiti?“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Drąsiai kitokiu metu pakviesčiau tave aš, mielasis,

Eiti pas mus, ir turime kuo pamylėti, bet šiandien

515 Vargo tau bus, nes aš nepareisiu, o motinos mano

Nepamatysi, ji rūmuos jaunikiams retai tesirodo

Ir, užsidarius aukšte viršutiniam, audžia audimą.

Tau aš nurodysiu kitą, pas ką paviešėti galėsi,

Tai Eurimachas, puikusis sūnus išmintingo Polibo.

520 Mūs itakiečiai į jį kaip į dievą su pagarba žiūri.

Jis prakilnesnis tikrai už visus ir galvoja širdingai

Manąją motiną vesti ir sostą užimt Odisėjo.

Vienas Kronidas tačiau, Olimpo valdovas, težino,

Ar tik žuvimo diena neateis jiems pirmiau kaip vestuvės.“

525 Žodžio nebaigus dar jam, dešinėj suplasnojo didžiulis

Sakalas, pasiuntinys Apolono, naguos įsitvėręs

Kiek apdraskytą lauko balandį, jo plunksnos byrėjo

Tarp Odisėjo sūnaus ir greito juodojo laivo.

Teoklimenas tuojau Telemachą paprašė į šalį.

530 Ėmė už rankos šiltai, vardu pavadino ir tarė:

„Negi be dievo žinios dešinėj pakilo tas paukštis.

Akį užmetęs, aš tuoj supratau, kad geras tai ženklas.

Juk giminės kitos, už jus karaliaut tinkamesnės,

Nėr čia Itakės saloj, ir jūsų valdžia bus per amžius.“

535 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Kadgi taip būtų, svety, kad tavo žodis įvyktų!

Mano gerumą tuomet pamatytum, kai dovanas gautum

Tokias gausias, jog pamatęs kiekvienas vadintų laimingu.“

Ir atsigręžęs jis tarė savo bičiuliui Peirajui:

540 „Mielas Peirajau Klitidai! Daugiausia širdies man parodei

Ir palankiausias buvai iš visų, kas lydėjo į Pilą.

Taigi dabar tu svečią namo parsiveski paėmęs

Ir, kol aš grįšiu, gražiai pamylėk ir globok rūpestingai.“

Ietim garsingas Peirajas, į tai atsakydamas, tarė:

545 „Tu, Telemachai, gali ir ilgiau, jei reikia, pabūti,

Svečią aš tau pavaišinsiu, nereiks jam skųstis dėl nieko.“

Taip jam atsakęs, sėdo į laivą ir savo bičiuliams

Paliepė sėsti visiems ir lynus atrišti nuo kranto.

Greitai sušoko visi ir savo suoluos atsisėdo.

550 O Telemachas gražius sandalus pasirišo po kojų,

Rankon pasiėmė ietį su tvirta vario viršūne

Tiesiai nuo laivo blikties, o vyrai lynus atleido

Ir, atsistūmę nuo kranto, plaukė į miestą, kaip liepė

Jiems Telemachas, šviesaus Odisėjo sūnus mylimasis.

555 Kojos dabar jį nešė skubiausiai į kaimą, kur buvo

Kaimenė kiaulių, ir kur kiauliaganis doras gyveno,

Saugantis jas, visa širdimi paklusnus šeimininkams.

XVI GIESMĖ

Telemachas atpažįsta Odisėją

Aušrai prabrėškus, šviesus kiauliaganis ir Odisėjas

Ugnį pakūrė troboj ir pusrytį išvirė gardų.

Piemenis tuosyk išleido ganyti kiaulių į lauką.

O, Telemachą išvydę, linksmai šokinėti pradėjo

5 Šunys pikti, bet nelojo. Šviesus Odisėjas, pamatęs

Taip šokinėjant šunis ir žingsnius netoliese išgirdęs,

Kreipėsi taip į Eumają ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Štai gi, Eumajau, žiūrėk, turbūt padėjėjas ateina

Ar koks pažįstamas tavo, kad šunys loti neloja,

10 O šokinėja linksmai. Ir žingsniai iš tolo girdėti.“

Žodžio nespėjo pabaigt, ir slenkstį peržengė svečias,

Jo mylimasis sūnus. Eumajas nustebęs pašoko,

Krito iš rankų jam indas, kurį jau buvo paėmęs

Vynui tamsiajam atmiešt, ir, prie šeimininko pripuolęs,

15 Ėmė bučiuoti jo galvą, abidvi akis mėlynąsias

Ir jaunutes rankas, ir krito jam ašaros gailios.

Lygiai kaip džiaugiasi tėvas, sulaukęs mylimą sūnų

Iš tolimos šalies, nebuvusį dešimtį metų,

Brangų, nes gimė senam ir suteikė rūpesčių daugel, –

20 Taip Telemachą kaip dievą dabar kiauliaganis doras,

Meiliai apglėbęs, bučiavo, lyg būtų jis grįžęs iš kapo.

Ašarom plūdo graudžiom ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Tu pareini, Telemachai, žvaigžde šviesioji? Aš, vargšas,

Nebesivyliau tave pamatyt, kai išplaukei Pilan.

25 Prašom, sūneli, vidun, tu mano pasenusiai širdžiai

Duok pasidžiaugti, kad sveikas grįžai iš tolimo krašto.

Retas tebūdavai svečias pas savo piemenį kaime,

Miestas patinka labiau, lyg tau malonumas koks būtų

Nuolat regėti pulkus pasileidusių baisiai jaunikių.“

30 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Gal ir teisybė, tėvuk, bet aš pas tave atkeliauju,

Noriu tave pamatyt ir tavo žodį išgirsti,

Kaip tenai motina mano: ar ji dar namie, ar už kito,

Rasi, jau spėjo išeit, ir lova šviesaus Odisėjo,

35 Likus be patalo minkšto, voratinkliuos baigia paskęsti.“

Jam atsakydamas, tarė kiauliaganis, vyrų vadovas:

„Ji, patikėki manim, su meile širdinga ir kantriai

Tavo namuos tebevargsta. Jai slenka metai iš metų

Naktys, atodūsių pilnos, o dienos ašarom plūsta.“

40 Šitai pasakė ir paėmė ietį varinę iš svečio.

Peržengęs akmenio slenkstį, vidun jaunikaitis įėjo.

Svečiui naujajam vietos užleist Odisėjas pašoko,

Bet Telemachas paprašė, kad jis nesikeltų, ir tarė:

„Prašom sėdėti, svety, mes gausime kur atsisėsti

45 Savo troboj, šeimininkas atras kur mane pasodinti.“

Taip jis kalbėjo, ir tas atsisėdo. Kiauliaganis tuosyk

Paėmė glėbį lapotų šakų ir kailį paklojo.

Ten atsisėdo minkštai sūnus Odisėjo mielasis.

Jiedviem kiauliaganis, nieko nelaukęs, padėjo ant stalo

50 Dubenį pilną paršienos keptos, kas liko nuo vakar,

Duonos paraikė tuomet ir prikrovė gražiai į kraitelę,

Atmiešė vyno saldaus pilnintelį indą medinį

Ir už skobnių atsisėdo prieš Odisėją garbingą.

Rankomis siekė visi ant stalo esančių vaišių.

55 O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Kreipės tada Telemachas į šviesų kiauliaganį savo:

„Svečias, tėveli, iš kur tas atvyko? Kaipgi jūreiviai

Atvežė jį į Itakę? Kas buvo ir kaip jie vadinos?

Pėsčias jis niekaip pas mus negalėjo, rodos, ateiti.“

60 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Aš pasakysiu, vaikeli, tau gryną teisybę, kaip buvo.

Kilęs, pasak jo paties, esąs iš Kretos plačiosios,

Daugelį miestų, žmonių trumpaamžių statytų, regėjęs

Savo kelionėj: klajot po pasaulį lėmęs jam dievas.

65 Nūn, iš plėšikų tesprotų greitojo laivo ištrūkęs,

Mūsų trobon jis atėjo. Jį tavo globon atiduodu,

Ką panorėjęs daryk, nuo tavo malonės priklauso.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Baisiai, Eumajau, skaudu tai girdėti iš lūpų tavųjų.

70 Kaipgi aš svetį galiu priimti namie ir vaišinti?

Jaunas aš dar tebesu, ir mano ranka neįgudus

Atkirtį duot kiekvienam, kas drįstų man įkyrėti.

Motinos mano širdis lig šiol nusispręsti negali,

Ar prie manęs pasilikt ir namus valdyti kaip valdžius,

75 Vyro patalą gerbiant ir bijant žmonių papeikimo,

Ar pasirinkti sau vieną, kuris, tarp achajų geriausias,

Prašo jos rankos seniai ir išpirkų duoda daugiausia.

Tavo svetys, kai tavojon trobon pataikė ateiti,

Šiandien chitoną sau gaus ir gražų naują apsiaustą,

80 Dar kalaviją duosiu dvibriaunį ir, kojas apavęs,

Leisiu jam vėlei keliaut, kur tik jo širdis pageidauja.

Betgi jei nori, paimk jį globoti, troboj pasilikęs:

Aš jam atsiųsiu, kiek reiks, drabužių ir valgių visokių,

Kad nenuskriaustum per daug tu savęs ir savų padėjėjų.

85 Bet nenorėčiau, kad jis, į miestą nuėjęs, užklystų

Pas jaunikius, kurie nemandagūs ir baisiai įžūlūs.

Gali dar juoktis iš jo, aš gėdos dėl to susilaukčiau.

Ką padarysi tu vienas, kai jų toks didelis pulkas,

Viršų paims visada, nors būtum vyras stipriausias.“

90 Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Leista ir man tebūnie pasakyti žodį, mielasis.

Apmaudu verda širdis krūtinėj, klausantis viso,

Ką jūs kalbėjote apie niekšybes, kaip daro jaunikiai

Tavo namuos ir nepaiso visai, kad tu nebemažas.

95 Taigi sakyk, ar tu pats jais taip apsileidi, ar žmonės

Šitaip nekenčia tavęs, dievų liepimą pajutę,

Ar gal čia brolių kaltė, kurių pagelbstimas vyras

Gali laikytis tvirtai, nors kiltų baisūs kivirčai.

O, kad aš būčiau toks jaunas ir tokis drąsus bei ryžtingas,

100 Kaip Odisėjo beydžio sūnus ar pats Odisėjas,

Grįžęs namo po klajonių (yra dar vilties kibirkštėlė!), –

Lai svetimšalis bet koks čia pat man nukerta galvą,

Jei nepakurčiau pirties visiems dykaduoniams jaunikiams

Aš, į Laerto sūnaus Odisėjo namus įsisukęs.

105 Jei pagaliau mane jų visas pulkas apstotų,

Žūti savuosiuos namuos daug kartų geriau, man atrodo,

Nei tuos šimtus nedoriausių darbų regėti kas dieną:

Kaip jie išjuokia svečius, kaip jaunas mergas ir tarnaites

Tampo be gėdos jokios ir tvirkina rūmuos aukštuosiuos,

110 Vyną it vandenį lieja ir duoną punta ne savo,

Niekam nė dėkui nesakę, o reikalas vietoje stovi.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Aš tau, svety, iš tyros širdies pasakysiu teisybę.

Nei čia rūstybė žmonių, kurie ant manęs apmaudautų,

115 Nei čia mūs brolių kaltė, kurių pagelbstimas vyras

Gali laikytis tvirtai, nors kiltų baisūs kivirčai, –

Tai Kroniono lemtis – mūs giminei būt vienavaikei.

Vieną tik sūnų Laertą Arkeisijas sau teturėjo,

Ir Odisėjas buvo vienturtis, ir jis iškeliavo,

120 Vieną mane tepalikęs namuos, kad negandai rastųs.

Ir iš tikrųjų dabar mus nedorėlių gaujos apsėdo.

Kiek salose aplink viešpatauja galingų didžiūnų,

Dulichione, Same ir apaugusiam giriom Dzakinte,

Ir didžiaturčių kiek rasi aukštoj, uolotoj Itakėj –

125 Peršasi motinai mano visi ir eikvoja gėrybes.

Motina nei atsakyt, nei privesti prie galo negali

Tų nelemtųjų piršlybų. O tie jau baigia nusiaubti

Mano namus ir patį mane nugalabys netrukus.

Visa tačiau dievų nemirtingų rankoj šiandieną.

130 Eiki, tėveli, dabar tu pas Penelopę protingą

Ir pasakyk, jog iš Pilo grįžau aš gyvas ir sveikas.

Aš pasiliksiu čionai. Jai visa pranešęs, netruki

Grįžti namo. Daugiau iš achajų neturi nė vienas

To sužinot. Prieš mane susibaudęs jau pulkas nemažas.“

135 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Permanau viską aš pats, ir tavo įsakymas aiškus.

Tik pasakyki tu man ir aiškiai išdėstyki visa,

Gal tuo pačiu žygiu ir Laertui žinią nunešti.

Vargšas senelis! Lig šiol, Odisėjo gedaudamas baisiai,

140 Būdavo, triūsia lauke ir draug su namų darbininkais

Geria ir valgo, kai noras kada užeina jo širdžiai.

Bet nuo to laiko, kai, sėdęs į laivą, tu išplaukei Pilan,

Sako, nė kąsnio burnoj neturėjo, nė lašo negėrė,

Nei beprižiūri darbų, tik rauda ir dūsauja nuolat,

145 Sėdi sunykęs iš skausmo, belikę vien kaulai ir oda.

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Baisiai jo gaila, tačiau šiuo tarpu jį turim aplenkti.

Jei trumpaamžis žmogus pasirinkti galėtų, ką nori,

Nieko nelaukęs, aš tėvo grįžtamą dieną sau rinkčiaus.

150 Žinią nuneški ir grįžk, tau žygio pas seną Laertą

Nėr ko daryti pačiam, pasakyk tik motinai mano,

Lai ji, nelaukus ilgai, pasiųs kambarinę tarnaitę,

Niekam nematant, ir ta nuėjus duos žinią seneliui.“

Taip jis kalbėjo. Eumajas pakilo ir, greit pasirišęs

155 Sau sandalus po kojų, išėjo. Nors trobą paliko,

Bet iš Atėnės akių kiauliaganis doras nedingo.

Ta atsisėdo arti, pasivertusi moterim jauna,

Stoto didingo, gražia ir mokančia darbus dailiuosius.

Durų angoj atsistojo, ir ją Odisėjas pamatė,

160 O Telemachas jos neregėjo ir širdžia nejuto:

Geradariai dievai ne visiems pasirodyti nori.

Tik Odisėjas ir šunys ją matė, tačiau jie nelojo,

Bet, unksdami iš baimės, visi pašaliais išsislapstė.

Ženklą ji davė akim, šviesus Odisėjas suprato

165 Ir iš trobos tuojau prie aptvaro aukšto atėjo

Ir atsistojo prieš ją. Atėnė prabilo ir tarė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Žodį tu sūnui pratark, daugiau nebeslėpdamas nieko,

Kad, susitarę, kaip galą greičiau padaryti jaunikiams,

170 Grįžtumėt ramūs į miestą namo. Pati aš nuo jūsų

Nepasitrauksiu nė žingsnio: esu pasiilgus kautynių.“

Ir auksine lazdele jį palietė deivė Atėnė.

Staigiai apsiaustas švarus ir naujas minkštas chitonas

Apgaubė vėl jo pečius, sugrįžo jaunystė ir stotas.

175 Kūnas parudo lyg saule įdegęs, skruostai papilnėjo,

Ir plienaspalvė barzda vėl uždengė žandus ir smakrą.

Viską padariusi, deivė nuėjo. Šviesus Odisėjas

Grįžo trobon. Mielasis sūnus žiūrėjo nustebęs,

Išgąsčio pilnas, nuleido akis, galvojo – čia dievas.

180 Kreipės maloniai į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Tu nebe tas atrodai svetys, kurs buvai ligi šiolei,

Tavo drabužiai kiti, ir veidas visiškai kitas.

Būsi gal vienas dievų, plačių padangių valdovų.

Būk maloningas, aukų geriausių mes tau nešykštėsim,

185 Kalnus sukrausime aukso, tik tu mums širdį parodyk.“

Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Jokis aš dievas nesu: kam lygini su nemirtingais?

Tėvas aš tavo tikrasis, kurio tu gedaut nenustoji,

Kęsdamas nuolat skriaudas ir nedorėlių vyrų patyčias.“

190 Šitai pasakė ir sūnų tuojau pabučiavo. Per skruostus

Ašaros žemėn pabiro, daugiau jų laikyt nevaliojo.

O Telemachas, dar vis netikėjęs, kad svečias – jo tėvas,

Kreipėsi vėlei į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Ne, tu ne tėvas, ne Odisėjas, o demonas kokis,

195 Norįs nuvilti, kad aš dar labiau aimanuočiau ir verkčiau.

Argi mirtingas žmogus galės padaryti stebuklą

Vien tik savuoju protu, negavęs dievo pagalbos,

Kurs panorėjęs senius lengvai jaunikaičiais paverčia?

Prieš valandžiukę tu senas buvai ir prastai apsirengęs,

200 Šiuomet jau lygus dievams, plačiųjų padangių valdovams.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Tau, Telemachai, nereik į grįžusį mylimą tėvą

Kaip į stebuklą žiūrėt ir smarkiai dėl to nuogąstauti.

Nėr ko tikėtis ir laukt, nepareis Odisėjas tau kitas.

205 Aš tau lauktasis, daug iškentėjęs ir daugel klajojęs,

Po devyniolikos metų grįžau į gimtąją šalį.

Visa čia darbas Atėnės, pergalės džiaugsmo davėjos.

Dukart ji keitė mane, nes visa, ką nori, ji gali.

Dar neseniai buvau apiplyšęs kaip elgeta bėdžius,

210 Po valandžiukės aš jaunas žmogus, gražiai apsirengęs.

Nieko nereiškia dievams, plačiųjų padangių valdovams,

Žmogų mirtingą paverst gražuoliu arba subjauroti.“

Šitaip pasakęs, jis atsisėdo. Tuomet Telemachas

Apglėbė tėvą tvirtai, apsiliedamas ašarom visas.

215 Suėmė lygiai abu dabar didžiausias graudumas,

Kūkčiojo, verkė balsu gailiau, nei paukščiai laukiniai,

Jūros ereliai arba vanagai riestanagiai, kai žmonės

Išima jų jauniklius, nespėjus plunksnoms užaugti. –

Lygiai taip jiems dabar per skruostus ašaros liejos.

220 Šitaip jiems raudant, ir saulės šviesa nusileisti galėjo,

Jei Telemachas nebūtų prakalbęs į tėvą ir taręs:

„Kokiu laivu, tėveli, tave nūn vyrai jūreiviai

Atvežė čia į Itakę? Kas buvo ir kaip jie vadinos?

Pėsčias tu niekaip pas mus negalėjai, rodos, ateiti.“

225 Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Visą teisybę dabar aš tau pasakysiu, vaikeli.

Atvežė čion per marias laivais pagarsėję fajakai,

Taip jie palydi visus, kam tenka pas juos nukeliauti.

Miegantį šiąnakt mane laivu greituoju parplukdė

230 Ir išsodino Itakėj, daugybę lobių pridėję,

Vario ir aukso krūvas, ir glėbį rūbų gražiausių.

Visa, kaip liepė dievai, palikau, sugabenęs į olą.

O patarimą ateit į šią trobą davė Atėnė,

Turim abu susitart, kaip nenaudėliais nusikratyti.

235 Taigi dabar paskaičiuok jaunikius ir man pasakyki,

Noriu žinoti, kiek jų iš viso ir kas jie per vyrai.

Aš pagalvosiu tuomet ir, visa, kaip dera, pasvarstęs,

Gausiu nuspręsti, ar mes prieš visus pajėgsime stoti

Savo jėgom be kitų, ar turėsime šauktis pagalbos.“

240 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tėve, kaip gyvas aš vis girdėdavau šlovinant tavo

Ranką ir ietį kovoj ir protą atsargų taryboj.

Šiandien per drąsiai kalbi. Baisu pagalvot: kur matyta,

Dvejetas vyrų kad stotų vieni prieš pulką galiūnų.

245 Aiškiai ne dešimt, sakau, ne dvidešimt vyrų jaunikių,

Turime žymiai daugiau, štai greit sužinosi jų skaičių.

Vien tik iš Dulichiono bus dešimtys penkios ir pora

Vaikių rinktinių, šeši tarnai, be to, dar juos lydi.

Dvidešimt ir keturi vaikinai lankos iš Samo,

250 Ir iš Dzakinto taip pat dvi dešimtys vaikių achajų,

Dvylika jų iš Itakės, tai vis rinktiniai didžiūnai.

Šauklį Medontą, be to, priskaičiuok ir dievišką dainių,

Porą tarnų, kurie skobnis jų vaišėms padengia.

Jeigu prieš juos visus, drauge susirinkusius, stosim, –

255 Kad nesibaigtų patiems nelaime mums kerštas už skriaudą.

Ne, tu geriau pagalvok, padėjėją kokį gal rastum,

Kurs užsistotų už mus ir ranką ištiestų širdingai.“

Vėl jam atsakė tuomet daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Aš pasakysiu, o tu klausyk, įsidėki į širdį

260 Ir pagalvok, ar mums Atėnės ir Dzeuso pagalbos

Gali užtekti, ar kito ieškoti dar kokio gynėjo?“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tiedu gynėjai, kuriuos čia sakai, teisybė, galingi,

Nors jie aukštai danguose viešpatauja ir valdo iš karto

265 Žemėje žmones visus ir dievus nemirtingus Olimpe.“

Jam atsakė tuomet daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Jiedu tikrai nestovės abu, pasitraukę į šalį

Nuo kruvinosios kovos, kai tik tarp jaunikių ir mūsų

Rūmuos aukštuos Arėjo ginklu bus sprendžiamas ginčas.

270 Tu, atsikėlęs rytoj, kai Aušra ims brėkšti padangėj,

Eiki namo ir būk tų begėdžių jaunikių draugijoj.

Miestan vėliau nuves ir mane kiauliaganis mūsų,

Tokį pavargėlį skurdžių ir metų prislėgtą senelį.

Jeigu mane jie skaustų namuos, turėki kantrybę

275 Ir sutramdyki širdį krūtinėj, nors aš ir kentėčiau.

Jeigu net stvertų už kojų ir vilktų mesti už durų,

Laidytų vėzdais sunkiais – žiūrėki šaltai ir valdykis.

Tik jiems priminti gali, kad liautųsi darę paikystę,

Žodžiais švelniais pasakydamas tai, tačiau nė girdėti

280 Jie nenorės tavęs, nes lemtoji diena jiems ateina.

Štai pasakysiu dar tau, gerai įsidėki į galvą:

Kai tik pajusiu širdy patarėjos Atėnės liepimą,

Tuoj aš tau mostelsiu galva, o tu, tą ženklą pamatęs,

Ėmęs išnešk iš svetainės ginklus, kiek jų ten surasi,

285 Ir, nugabenęs slaptai, į sandėlį aukštą sukrauki.

Tuotarp jaunikiams, jei kas pasigedęs pradės klausinėti,

Žodžiais švelniais galėsi sakyt ir paaiškinti šitaip:

„Išnešiau slėpti nuo dūmų, visai nebe tie jau atrodo,

Kaip Odisėjas paliko, išeidamas žygin prieš Troją.

290 Baisiai jie bjaurūs dabar, nes apgulė suodžiais iš krosnies.

Svarbų dalyką, bet to, dar priminė man Kronionas:

Galite kartais, vynu pasigėrę ir vaidytis ėmę,

Vienas kitą sužeist, krauju subjaurodami puotą

Su piršlėmis: geležis it apdavos vyrą pritraukia.“

295 Po kalaviją ir ietį tik man ir sau pasiliki,

Taipgi po jautodės skydą, patogų rankoj laikyti,

Kad nusitverti ko būtų, kai pulsim. O vyrus tuo tarpu

Ėmus apakins Atėnė ir gudramintis Kronidas.

Aš pasakysiu dar tau, o tu įsidėki į galvą.

300 Jei iš tiesų tu mano sūnus, jei mūsų tu kraujo,

Niekas neturi išgirst, kad jau Odisėjas parėjęs,

Netgi Laertas tegul nežinos nei kiauliaganis mūsų,

Tarnas nė vienas namuos, pagaliau nei pati Penelopė.

Mudu stebėkim tiktai, kaip elgias tarnaitės ir mergos.

305 Lygiai ir vyrų tarnų kiekvienas dabar pasirodys,

Ar tebegerbia dar mus ir baimę širdy tebeturi,

Ar pripažint nebenori ir tau pagarbos nebejaučia.“

Jam atsakydamas, vėl sūnus išmintingas prabilo:

„Tėve mielasis! Tikiuos, tu mano būdą netrukus

310 Pats pamatysi: nesu lengvamintis nei vėjų patauška.

Ir pasakysiu – jokios naudos, taip darydami šiandien,

Mes neturėsim, tu pats, rimčiau pagalvojęs, suprasi:

Laiko nemaža praeis, taip vaikštant ir stebint kiekvieną,

Ką jis kur dirba lauke, o jaunikiai rūmuos ramiausiai

315 Tavo gėrybes eikvos, neturėdami gėdos nei baimės.

Betgi kaip moterys elgias, tikrai pravartu pamatyti –

Vienos jų darė negarbę, o kitos išliko padorios.

Vis dėlto vyrų žiūrėt ir eit į kiemą kiekvieno

Aš nenorėčiau, geriau atidėkim progai kitokiai,

320 Jeigu tikrai tu Dzeuso egidvaldžio ženklą regėjai.“

Taip jie, susėdę abu, rimtai tarp savęs šnekučiavo.

Spėjo tuo tarpu sugrįžt į Itakę laivas tvirtasis,

Kurs Telemachą su jo bendražygiais gabeno į Pilą.

Įplaukė vyrai dabar į uostą daugiaduburį,

325 Juodąjį laivą, visi sušokę, išvilko į krantą,

Laivo padargus mitrieji tarnai padėjo į vietą.

Dovanas atsivežtąsias pas Klitiją tuosyk palikę,

Į Odisėjo namus skardžiabalsį jie nusiuntė šauklį

Perduot, kaip buvo sakyta, žinios Penelopei protingai,

330 Jog Telemachas nuėjo į kaimą, tik laivą paliepęs

Tiesiai į miestą varyti, – kad karalienė garbinga

Nenusigąstų dėl to ir ašarų gailiai nelietų.

O pakeliui šauklys kiauliaganį šviesų pavijo,

Su ta pačia žinia beeinantį pas Penelopę.

335 Vos tik abu į aukštuosius namus karaliaus įėjo,

Tuoj skardžiabalsis šauklys, kad mergos girdėtų, prabilo:

„Tavo mielasis sūnus, karaliene, grįžo laimingai.“

Prie Penelopės priėjęs artyn, kiauliaganis doras

Smulkiai jai viską išdėstė, ką liepė sūnus pasakyti.

340 Persakęs visa, kas buvo jam liepta, ir baigęs kalbėti,

Jis iš karališkų rūmų atgal išskubėjo prie kiaulių.

Vyrai jaunikiai dabar nesmagiai širdy pasijuto

Ir, patylom išslinkę iš rūmų prie aptvaro aukšto,

Tartis į suolus visi ties kiemo vartais susėdo.

345 Jiems Eurimachas, Polibo sūnus, atsiliepdamas tarė:

„Didelį žygį atlikt pasisekė nūn Telemachui.

Šitiek man kelio sukart! O mes jo sėkme netikėjom.

Tad nebegaišę dabar nuleiskime laivą į jūrą,

Patį greičiausią, parinkim yrėjus, kad jie paskubėtų

350 Žinią mūs vyrams nunešt ir lieptų jiems grįžti nedelsiant.“

Nebaigė žodžio – ir štai Amfinomas, šalin pasigręžęs,

Laivą išvydo įplaukiant į uostą daugiaduburį,

Vyrai vyniojo bures ir guviai darbavosi irklais.

Nusikvatojo smagus ir savo bičiuliams pasakė:

355 „Siųsti žinios nebereiks, aure jau uoste jie patys.

Gal kas dievų jiems pasakė, o gal jų akys pamatė

Laivą, aplenkiantį juos, tik jo nevaliojo pagauti.“

Taip jis kalbėjo. Visi pašokę nubėgo pajūrin

Ir įsitvėrę juodąjį laivą išvilko į krantą,

360 Laivo padargus mitrieji tarnai padėjo į vietą.

Visas jų pulkas tuomet nuėjo į aikštę, bet nieko

Nei iš jaunųjų, nei senių į posėdį savo neleido.

Pirmas pakilo Eupeito sūnus Antinojas ir tarė:

„Reikia stebėtis, kaip leido dievai jam kailį išnešti.

365 Dieną budėjo žvalgai, vėjuotuos kalnuos išstatyti

Vienas prie kito arti, o kai nusileisdavo saulė,

Mes nė nakties nemiegojom ant kranto, o visąlaik jūroj

Plaukiojom savo greituoju laivu lig Aušros rožiapirštės,

Tykojom vis Telemacho, žūtbūt norėjom pagauti

370 Ir nužudyti, tačiau jį parvedė sveiką koks dievas.

Nūn pagalvokim dėl to, kaip galą jam padaryti.

Jis neturėtų iš mūsų ištrūkt, nes kolei bus gyvas –

Pasiryžimai visi ir žygiai, atrodo, eis niekais.

Jis jau subrendęs visai, yra sumanus, ne koks vėpla,

375 O palankumas žmonių kas dieną mums mąžta ir mąžta.

Taigi nelaukim, kol jis achajus sušauks į vyriją.

Tai, aš manau, jam gali ateit į galvą netrukus,

Ir, nesitvėręs pykčiu, atsistos ir viską išdėstys,

Kaip mes norėjome jį nužudyti ir kaip nepavyko.

380 Žmonės gi mūsų tikrai nepagirs už šitokį darbą,

Gali mums baigtis blogai, išvarys iš gimtojo krašto,

Ir kaip benamiai kokie turėsim pas svetimus glaustis.

Jį tad užmuškim pirmiau, laukuos už miesto pagavę

Arba ant kelio. Gėrybes visas jo ir turtą paėmę,

385 Pasidalysim paskui tarp savęs kaip bičiuliai, o močiai

Liks jo namai, juos tas paveldės, kas gaus ir jos ranką.

Jei nepatinka jums mano pasiūlymas, jeigu jūs norit,

Kad Telemachas gyvas sau tėvo gėrybes valdytų,

Nebeeikvokim be saiko, kada užsimanę, jo turtų,

390 Nebesirinkim kasdien. Iš savo namų lai kiekvienas

Peršas ir dovanas perka, o ji tegu renkasi vyrą,

Kurs jai pasiūlys daugiau ir bus paskirtas likimo.“

Taip jis pasakė. Visi jie, net kvapą sulaikę, tylėjo.

Žodžio paprašė ir ėmė kalbėt tuomet Amfinomas,

395 Niso garbingo sūnus, karaliaus Areto vaikaitis,

Kurs, atkeliavęs iš Dulichiono laukų gražiakviečių,

Buvo jaunikių vadovas, o Penelopei jo žodžiai

Tiko labiau už kitų, nes širdį turėjo neblogą.

Taigi, linkėdamas gero, jis ėmė kalbėti ir tarė:

400 „Vyrai, manding, nevertėtų gyvybės atimt Telemachui,

Sūnų karaliaus užmušt yra juk baisi nedorybė.

Reikia todėl pirmiau mums valios dievų pasiklausti:

Jei visagalio Kronido atsakymas aiškus tai leistų –

Drąsiai užmušiu jį pats ir padrąsinsiu kitą kiekvieną;

405 Jei nepatars to dievai – prieš jį mes rankos nekelkim.“

Taip Amfinomas kalbėjo. Vyrams jo žodžiai patiko,

Greitai pakilę, pulku į namus Odisėjo suvirto

Ir į dailiąsias krases bei krėslus visi vėl susėdo.

O Penelopė protinga tuo tarpu jau apsigalvojo

410 Eit pasirodyt drąsiems ir pametusiems gėdą jaunikiams.

Ji mat išgirdo, koksai pavojus grėsė jos sūnui,

Pranešė jai šauklys, girdėjusis viską, Medontas.

Tad į svetainę atėjo su savo mergom ir tarnaitėm.

Prie palaidūnų atėjo ne moteris – deivė tikriausia

415 Ir atsistojo prie stulpo gražiai įtaisytos svetainės.

Žibančia plona skraiste prisidengusi šviesųjį veidą,

Kreipėsi į Antinoją, vardu pavadino ir tarė:

„Nors, Antinojau, gudrus pasalūne, tu, sako, Itakėj

Tarp vienamečių savų esi visuomet pirmutinis

420 Išminčia savo ir žodžiais, tačiau tai visai neteisybė.

O trumparegi! Tau Telemacho mirties ir žuvimo

Prireikė šiandien? Skriaudi tu našlaičius, kuriuos Kronionas

Pats juk globoja! Piktu atsilyginti nuodėmė žmogui.

Spėjai pamiršti, kaip tėvas tavasis atbėgo anuomet,

425 Savo žmonių išsigandęs? O žmonės jį vijo įtūžę,

Kad, su plėšikais tafiečiais draugėn susidėjęs, užpuolė

Ir tesprotus apiplėšė, nors jie bendrininkai mūs buvo.

Galvą norėjo nuimt ir širdį išplėšt iš krūtinės,

Būtų sugriovę namus ir turtą visą pagrobę,

430 Bet Odisėjas užstojo ir tūžmą jų numalšino.

Tu Odisėjo gėrybes eikvoji, jo žmonai peršiesi,

Sūnų baudiesi užmušt ir man taip skaudini širdį.

Liaukis, aš tau sakau, ir sėbrus savuosius sudrauski.“

Jai Eurimachas, Polibo sūnus, atsakydamas tarė:

435 „Dukra Ikarijo mūs, protinga didžiai Penelope!

Nusiramink ir rūpesčiu tuo sau širdies nekamuoki.

Tokio žmogaus nėra ir nebus, toks gimti negali,

Kurs pamėgintų nors ranką pakelti prieš Telemachą,

Gyvas, kol aš tebesu, kol akys teberegi žemę.

440 Aš tau dabar sakau, ir būtų tikrai padaryta:

Juodąjį kraują tokiam tuoj ietis manoji nuleistų!

Nepamiršau, kaip mane Odisėjas, tvirtovių griovikas,

Pasisodinęs ant kelių, būdavo, deda į ranką

Gabalą kepsnio gardaus ir įpila vyno raudono.

445 Ir Telemachas todėl man už visa pasauly brangesnis,

Taigi kartoju, kad būgštaut mirties dėl jaunikių piktumo

Jam nereikėtų. Kas dievo žadėta, nuo to nepabėgsim.“

Taip jis ramino žodžiu, nors pats galvojo ką kita.

O Penelopė, parkopus į kambarius savo gražiuosius,

450 Puolė į ašaras tuoj ir mylimo vyro raudojo,

Kol šviesiaakė Atėnė miegu jai sulipdė blakstienas.

Vakarą grįžo kiauliaganis pas Odisėją ir sūnų.

Šiedu jo laukė ir, šokę abu, vakarienę gamino,

Kiaulį vienmetį sau pasipjovę. Tuo tarpu Atėnė

455 Vėl atsistojo arti prie Laerto sūnaus Odisėjo

Ir, lazdele palytėjus, jį pavertė elgeta bėdžium,

Aprengė vėl bjauriais skarmalais, kad kartais Eumajas

Jo nepažintų ir, nieko širdy nemokėdamas slėpti,

Nepasakytų nubėgęs tuojau Penelopei protingai.

460 Jį Telemachas užkalbino pirmas ir tarė maloniai:

„Mielas Eumajau, grįžai? Kas naujo girdėti Itakėj?

Ar jau drąsuoliai jaunikiai baigė kelionę ir grįžo

Iš pasalos, ar manęs tebetyko, namo parvažiuojant?“

Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

465 „Man neatėjo galvon nei to teirautis, nei klausti,

Kol aš buvau mieste, tik širdį traukė greičiausiai

Grįžti atgal namo, kai perdaviau žinią, kam reikia.

Ten sutikau aš tavo draugų žinionešį greitą,

Šauklį, kuris pirmiau už mane jai pranešė viską.

470 Viena galiu pasakyt, ką savo akim pastebėjau.

Miesto anam pakrašty, pro Hermėjo kalvą praėjęs,

Aiškiai regėjau, kaip laivas kažkoks lyg žaibas įskriejo

Prieplaukon mūsų gražion, daugybė vyrų prisėdę

Buvo su skydais sunkiais ir vario ietim dvibriaunėm.

475 Dingojas man, kad jie, bet tikrai pasakyt negalėčiau.“

Taip jis kalbėjo. Tuo tarpu galybė šventa Telemachas

Nusišypsojo, pažvelgęs į tėvą, Eumajui nematant.

Darbus pabaigę visus ir sau vakarienę parengę,

Viskuo dalijos gražiai, ir nieko jų širdžiai netrūko.

480 O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

Vėl jie atsiminė guolį ir dovana miego gardžiavos.

XVII GIESMĖ

Telemacho sugrįžimas į Itakę

Vos tik ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Šokęs iš guolio, dailius sandalus pasirišo po kojų

Sau Telemachas, šviesaus Odisėjo sūnus mylimasis,

Paėmė ietį galingą ir rankoj laikyti patogią,

5 Taisės į miestą keliaut ir savo kiauliaganiui tarė:

„Noriu, tėvuk, į miestą nueit, kad mane pamatytų

Motina mano miela, nes ji nenustos, man atrodo,

Verkus rypavus namuos ir ašaras liejusi gailiai,

Kol nesirodysiu aš. O tave paprašyti norėčiau:

10 Vargšą mūs svečią į miestą nuvesk, tegul sau jis sveikas

Ten elgetauja, duos, kas norės, jam žiauberę duonos,

Vyno gurkšnelį įpils. O sau užsikrauti kiekvieną

Juk neįmanoma būtų: savų man rūpesčių marios.

Betgi jei svečias labai įsižeistų dėl to ir supyktų –

15 Jam tik blogiau bus pačiam: aš mėgstu sakyti teisybę.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Aš nebenoriu iš tikro ilgiau čia viešėti, mielasis.

Elgetai žymiai geriau mieste negu vaikščiot po kaimus

Ir duoneliauti: išties panorėjęs man ranką kiekvienas.

20 Likti čia kaime ir piemeniu būt – nebe mano jau metams.

Jau nebe man klausyt ir bėgioti, kur liepia vyresnis.

Betgi tu eik. Mane pavėdės šis vyras, kaip liepta,

Kai prie ugnies apšilsiu, ir saulė ims kaitint pakilus.

Apdaras mano palaikis, ir geliantis rytmečio šaltis

25 Gali pribaigti mane. Lig miesto, sakot, atoku.“

Taip jis kalbėjo. O Telemachas išėjo už vartų,

Kojos ne žengė, bet skrido, kai mirtį jaunikių vaizdavos.

Taigi netrukus pasiekė namus, įtaisytus patogiai,

Ietį pastatė lauke prie aukšto priebučio stulpo,

30 Peržengė akmenio slenkstį ir pats viduje atsirado.

Jį pirmutinė pamatė auklė sena Euriklėja,

Klojusi kailius į margas krases ir krėslus dailiuosius.

Graudžiai pravirko ir puolė prie jo, netrukus jau visos

Rinkos viena po kitos kantraus Odisėjo tarnaitės,

35 Sveikino jį pasiilgę, pečius ir galvą bučiavo.

Tuosyk iš menės savos Penelopė protinga išėjo,

Lyg Artemidė skaisti arba Afroditė auksinė.

Mieląjį sūnų pastvėrė į glėbį ir, graudžiai pravirkus,

Jį pabučiavo į galvą, paskui į akis mėlynąsias

40 Ir, nenustojus rypuot, prabilo žodžiais sparnuotais:

„Tu parėjai, o sūnau, gyvenimo žvaigžde šviesioji!

Nebesivyliau tave pamatyt, kai išplaukei Pilan,

Nieko netardamas man, žinių apie tėvą teirautis.

Tad pasakyki dabar, ką gera kelionėj regėjai.“

45 Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Motin mieloji! Manęs negraudink ir širdies nebeaitrink

Mano krūtinėj, nors nuo prapulties ištrūkti pavyko.

Tad nusiprauski visa ir, drabužiais gražiais apsirengus,

Eiki tu menėn savon su savo mergom ir tarnaitėm

50 Ir pažadėki dievams paaukot rinktines hekatombes,

Jeigu Kronidas teiksis padėt mums atkeršyt už skriaudą.

Aš tuo metu, į aikštę nuėjęs, iš ten parsivesiu

Svečią, kuris su manim atkeliavo, grįžtant iš Pilo.

Miestan aš nusiunčiau jį pirma su draugais bendražygiais,

55 Liepęs kol kas į savo namus parsivesti Peirajui

Ir, kol aš grįšiu, gražiai pamylėt ir globot rūpestingai.“

Taip jis kalbėjo, ir jai pro ausis nepraslydo tie žodžiai.

Tad, nusiprausus visa ir gražiu drabužiu apsivilkus,

Įsižadėjo dievams aukot rinktines hekatombes,

60 Jeigu Kronidas teiksis padėt jiems atkeršyt už skriaudą.

O Telemachas, ilgiau nebegaišęs, išėjo iš rūmų,

Ietį paėmęs, o pora šunų jam pridurmu sekė.

Dievišką grožį suteikė jam šviesiaakė Atėnė,

Taigi stebėjos visi, kas einantį jį susitiko.

65 O įžūlūnai jaunikiai apstojo ratu susirinkę,

Meilinos žodžiais švelniais, širdy galvodami pikta.

Bet Telemachas iš tiršto jų pulko tuojau pasitraukė

Ten, kur stovėjo Antifas ir Mentoras su Halitersu.

Jie nuo senų laikų mat buvo tėvo bičiuliai,

70 Tad atsisėdo prie jų, o tie gi visko teiravos.

Ietim garsingas Peirajas taip pat netrukus atėjo,

Vesdamas svečią į miesto aikštę. Tada Telemachas

Greitai pakilo ir, juos palikęs, priėjo prie svečio.

Kreipėsi tuoj Peirajas į jį, sakydamas šitaip:

75 „Tu, Telemachai, į mūsų namus atsiųski tarnaites,

Dovanas tau atiduosiu, kurias Menelajas įdėjo.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Dar nežinia, Peirajau, kuo baigsis šitos piršlybos.

Jeigu jaunikiai mane, viešėdami nuolat mūs rūmuos,

80 Iš pasalų užmuš ir tėvo turtus pasisavins,

Miela man būtų, kad norint koks mažmožis tau atitektų.

Jeigu mus laimė lydės, ir juos išgalabyt pajėgsim –

Bus man labai smagu, kai pats tu linksmai jas atneši.“

Šitai pasakęs, jis vedės namo daug vargusį svečią.

85 Veikiai abu jie pasiekė namus, įtaisytus patogiai.

Apdarus savo tenai ant krėslų ir krasių padėję,

Į maudykles šviesias sušoko dulkių nuplauti.

O kada išprausė juos ir alyvom įtrynė tarnaitės,

Davė švarius apsiaustus su naujinteliais vilnų chitonais,

90 Jie, iš maudyklių išlipę, į krėslus dailius atsisėdo.

Ant sidabrinio padėklo atnešusi aukso ąsotį

Tyro vandens, ant rankų abiem kambarinė užpylė

Ir jas nuplovė, tuomet ji padengė skobnį dailiausią.

O ūkvedė drovi paraikiusi duonos padėjo,

95 Valgių prikrovė krūvas ir džiaugės, kad turi ko duoti.

Tiesiai prieš juos abu, prie aukšto stulpo svetainės

Močia sėdėjo krėsle ir sukino verpstą iš lėto.

Rankomis ėmė visi ant stalo stovinčių vaišių.

O kada alkį numalšė ir troškulį kiek apgesino,

100 Kreipėsi tuosyk į juos Penelopė protinga ir tarė:

„Aš, Telemachai, viršun į savąją menę parėjus,

Vėl atsigulsiu į lovą, dejonėms vienoms padarytą,

Drėgną visad nuo ašarų mano, kai Odisėjas

Išplaukė Trojon drauge su Atridais. Ir tu negalėjai,

105 Kol į namus susirinks puotaut palaidūnai jaunikiai,

Man pasakyt iš širdies, jei ką apie tėvą girdėjai.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Aš pasakysiu dabar tau, mieloji, visą teisybę.

Plaukėm pirmiausia į Pilą pas Nestorą, vyrų valdovą.

110 Priėmė jis gražiai aukštuosiuose rūmuose savo,

Meiliai vaišino mane, kaip tėvas tikrąjį sūnų,

Grįžusį jam po metų ilgų iš svetimo krašto, –

Taip jis ir sūnūs garbingi mylėjo mane ir vaišino.

Betgi apie Odisėją, vargų nebijojusį niekad,

115 Sakės žinių neturįs, ar jis kur gyvas, ar miręs.

Pas Menelają todėl, garsingą ietim Atridą,

Liepė važiuoti ir žirgus pakinkė į tvirtą vežimą.

Ten aš argietę Eleną mačiau, dėl kurios šitiek metų

Kovės, panorus dievams, argiečiai ir Trojos herojai.

120 Tengi paklausė mane narsingas kovoj Menelajas,

Kokiu aš reikalu į Lakedemoną šventą atvykęs.

Aš pasidrąsinau tuosyk ir visą teisybę išklojau.

Jis iki galo išklausė ir, man atsakydamas, tarė:

„Nepatikėsi žmogus, kad į patalą vyro galiūno

125 Nori nykštukai atgult, ištižę ir gėdą praradę.

Lygiai kaip elnė miške, jei, liūto guolį užėjus,

Ten atsivestų vaikus ir, juos suguldžius, išeitų

Kalno pašlaitėn skardžion arba į pievą žolėtą

Pasiganyti, o liūtas tuo tarpu sugrįžtų į guolį –

130 Motinai tuoj ir vaikams padarytų galą prišokęs, –

Taip tad ir jiems padarys Odisėjas galą pargrįžęs.

Tėve mūs Dzeuse Kronide, Atėne, šviesus Apolonai,

Duokit jam grįžti tokiam, kaip Lesbe gražiajam anuomet,

Kai galynėjos su Filomeleidu ir bloškė jį stvėręs

135 Žemėn taip smarkiai, jog nė atsidžiaugt negalėjo achajai, –

Lai susitinka tik toks su jaunikiais visais Odisėjas –

Trumpos jų dienos bebus, ir ašarom baigsis vestuvės!

Visa, ko klausi mane ir maldauji – aš negudravęs

Tau pasakysiu teisingai, meluot nenorėdamas nieko,

140 Kaip tiesakalbis senis jūrinis man kartą pasakė,

Nieko neslėpsiu aš tau ir žodžių jo nekraipysiu.

Sakė, regėjęs, kaip tas nepaguodžiamą sielvartą kenčia

Rūmuose nimfos Kalipsės, kuri jį prievarta laiko,

Ir nevalioja niekaip į gimtąją šalį sugrįžti,

145 Nes jis neturi laivų ilgairklių ir vyro nė vieno,

Kurs jį lydėtų kelionėj per plačią keterą marių.

Taip garsiaietis Atrėjo sūnus Menelajas man sakė.

Tiek sužinojęs, grįžau, dievai man davė patogų

Vėją ir parnešė greit į mielą tėviškės žemę.“

150 Taip jis kalbėjo. Pašoko širdis moteriškei krūtinėj.

Kreipėsi tuosyk į juos šviesusis Teoklimenas:

„Žmona garbinga Laerto sūnaus Odisėjo daugminčio!

Senis ne viską žinojo, todėl tu manęs paklausyki,

Aš pasakysiu teisingai ir nieko tau nenuslėpsiu.

155 Dzeusas pirmasis dievų ir stalas šių vaišių tegirdi,

Ir Odisėjo šviesaus židinys, kurį aš pasiekiau:

Jau Odisėjas tikrai bus grįžęs į tėviškės žemę,

Sėdi ramiai ar vaikščioja tyliai ir stebi piktuosius

Darbus tarnų, taisydamas atpildą rūstų jaunikiams.

160 Šitai iš paukščio skridimo, laive tvirtasuoliam sėdėdams,

Aš supratau gerai ir tuoj pasakiau Telemachui.“

Jam atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Kadgi taip būtų, svety, kad tavo žodis įvyktų!

Mano gerumą tuomet pamatytum, kai dovanas gautum

165 Tokias gausias, jog pamatęs kiekvienas vadintų laimingu.“

Taip visi trys maloniai dabar tarp savęs šnekučiavo.

Prie Odisėjo namų susirinkę jaunikiai tuo tarpu

Mėčiojo diską smagiai ir svaidė ietį didžiulę

Dailiai grįstoj aikštėj, kaip visad, nemandagūs ir grubūs.

170 Metas atėjo pietaut, ir kai iš kiemo kiekvieno

Piemenys, kaip ir anksčiau, atvarė pulką avelių,

Tuosyk prabilo Medontas, kuris tarp šauklių sugebėjo

Vienas jaunikiams įtikt ir buvo jų vaišių dalyvis:

„Na, jau palinksminot, vyrai, žaidimais širdį lig soties,

175 Eikit į vidų dabar, patieksime pokyliui valgių.

Nieko juk blogo nėra visuomet laiku papietauti.“

Taip jis kalbėjo. Vyrai pakilo ir žodžio paklausė.

O kai suėjo visi į namus, įtaisytus patogiai,

Savo rūbus tuojau ant krėslų ir krasių padėję,

180 Šoko sau avinus pjauti vilnotus ir ožkas riebiąsias,

Meitėlių priskerdė daug ir karvę melžiamą vieną

Vaišėm gausingom papjovė. – Tuotarp iš kaimo į miestą

Taisėsi eit Odisėjas ir jo kiauliaganis doras.

Kalbą pirmasis pradėjo kiauliaganis, vyrų vadovas:

185 „Nors iš tikrųjų, svety, į miestą eit pasikėlei

Šiandien, kaip mūs šeimininkas įsakė – aš vis dėlto geisčiau,

Kad pasiliktum pas mus ir saugoti kiemą padėtum.

Tik šeimininko privengiu, bijau, kad kartais neimtų

Rūstauti jis: nesmagu šeimininkų barimo klausytis, –

190 Tad paskubėkim, nes pusė dienos didesnė praėjo,

Vakaras greit jau ateis, ir tau bus šalta keliauti.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Permanau viską aš pats, ir tavo liepimas man aiškus.

Taigi ir eikim, tu būk man vadovas ir kelią parodyk,

195 Duoki ir lazdą, be to, jei kartais turi išsipjovęs,

Pasiramsčiuosiu aš ja, nes kelias, kaip sakot, nelygus.“

Šitai pasakė ir sau ant pečių užsimetė krepšį,

Seną, suplyšusį visą, o pasaitas buvo iš pančio.

Davė Eumajas jam lazdą, kurios jo širdis pageidavo.

200 Jiedu išėjo abu, o šunys ir piemenys vyrai

Saugoti liko namų. Kiauliaganis vedė karalių,

Kurs, kaip elgeta skurdžius ir metų slegiamas senis,

Sunkiai ramsčiavos lazda, senais skarmalais apsivilkęs.

O kai uolotu keliu atsargiai nulipo nuo skardžio

205 Ir, atžingsniavę prie miesto arčiau, pasiekė šaltinį,

Apręstą dailiai ir skaidrų, kur žmonės vandenį sėmė

(Jį ten įtaisė Itakas ir Neritas su Poliktoru;

Vandenį mėgstančių tuopų giraitė augo aplinkui,

Ėjo į šonus toli, o aukštai iš uolos stačiabriaunės

210 Tryško gaivinąs vanduo; ir aukuras buvo ant skardžio,

Nimfoms paskirtas, kur dažnas keleivis sudėdavo auką), –

Juos pasivijo piemuo Melantėjas, Dolijo vaikas,

Su būreliu ožkų, iš visos bandos parinktųjų –

Duokle jaunikiams puotaut. Jį du padėjėjai lydėjo.

215 Tyčiotis ėmė iš jų Melantėjas ir plūstis be gėdos,

Šaukdamas gerkle visa ir užduodamas širdį karaliui:

„Žmonės sako ne veltui, kad valkata valkatą tempia,

Dievas, matyti, jau pats taip suveda lygų su lygiu.

Kur šį skarmalių tempi, kiauliagani gailestingasis,

220 Elgetą nepeną šį, trupinių rinkėją nuo stalo,

Kurs neaplenks nė durų, pečiais nepazulinęs staktos,

Laukdamas sau tik plutos, ne dubens ir ne kalavijo?

Man atiduotum geriau, lai būtų kiemsargiu kaime,

Tvartus valytų, kai reiks, šakų ožiukams parneštų,

225 Išrūgas gertų kasdien ir kulšis storas augintųs.

Bet jis prie duonos dykos pripratęs, tad eiti ir dirbti

Kur tau norės, geriau tarp žmonių sukiotis ir tukti,

Išmaldos prašant visus, kad pilvą besotį jam kimštų.

Aš tau dabar sakau, kas gali įvykti netrukus:

230 Jei į šviesaus Odisėjo namus įkeltų jis koją –

Zvimbs jam pro galvą suoleliai, kurių ten rūmuos nestinga,

Duš į jo šonkaulius kietus, iš rankų jaunikiams išlėkę.“

Žodžio nebaigęs, pašoko ir elgetai spyrė į šoną,

Įtūžio pilnas, tačiau neišstūmė senio iš tako,

235 Nesusvyravo nė kiek Odisėjas ir svarstė tuo tarpu:

Ar čia prieit ir, tvojus lazda, išvaryt jam gyvybę,

Ar pakylėti aukštyn ir trenkti galva į žemę.

Proto paklausęs tačiau susivaldė. Kiauliaganis tuosyk

Subarė paikšą piktai ir, rankas pakėlęs, maldavo:

240 „Dukterys Dzeuso, versmių ir šaltinių gyventojos nimfos!

Jei avinų ir ožkyčių kulšis, taukais apvyniojęs,

Degino jums Odisėjas – išgirskite mano meldimą,

Kad šeimininkas sugrįžtų, kad dievas namo jį parvestų.

Tau kvailystes visas bematant jis išvarytų,

245 Nors tu jų pilnas dabar slampinėji nuolat po miestą,

Galvą iškėlęs, o piemens ištvirkę kaimenę žudo.“

O Melantėjas tuomet, piemuo ožkaganis, tarė:

„Tik pažiūrėkite jūs, kaip loja šuva pasalūnas!

Tvirtasuoliu juoduoju laivu išvešiu paėmęs

250 Jį nuo Itakės toli ir pelno turėsiu pardavęs,

Jei Telemachą tik sidabralankis šaulys Apolonas

Rūmuose šiandien pašaus ar kris nuo vyrų jis rankos,

Kaip Odisėjui svetur diena grįžtamoji pražuvo!“

Šitai pasakęs, paliko juos, einančius koja už kojos,

255 Ir, paskubos žingsniu šeimininko namuos atsidūręs,

Tiesiai įdrožė vidun ir sėdosi tarpu jaunikių

Prieš Eurimachą, kurį iš visų labiausiai mylėjo.

Gabalą gražų mėsos tarnai jam padėjo atnešę,

O ūkvedė drovi paraikiusi duonos prikrovė.

260 Jam tebevalgant, šviesusis kiauliaganis ir Odisėjas,

Kelią pabaigę, sustojo iš tolo: pasiekė jų ausį

Kanklių balsingi garsai, nes Femijas dainą pradėjo.

Ir Odisėjas, paėmęs už rankos kiauliaganiui, tarė:

„Aišku, Eumajau, šie gražūs namai turbūt Odisėjo.

265 Lengva juos žmogui atskirt iš visų ir, kieno jie, atspėti:

Pastatas vienas gražesnis už kitą, o kiemą gi supa

Siena dantyta, aukšta, išgražinti dvivėriai vartai

Stiprūs begal, pro juos įsiveržti nieks nevaliotų.

Ir, kaip atrodo, žmonių nemaža viduj susirinkę

270 Šauniai puotauja, kvepia net čia, ir skamba užgautos

Kanklės, kurias dievai palydovėmis vaišių paskyrė.“

Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Tavo tiesa, visur tu atrodai žmogus supratingas.

Bet pasvarstykim dabar, kaip būtų geriau mums padarius:

275 Ar tau pirmam įeit į namus, įtaisytus patogiai,

Terptis jaunikių pulkan, o man palūkėti čia vietoj;

Ar, jei galėsi, palauk, įeisiu aš pirmutinis.

Tik per ilgai nestovėk, nes tave, kas nors pastebėjęs,

Gali apkult ir apstumdyt, turėtum ir pats tai suprasti.“

280 Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Permanau visa ir aš, ir tavo liepimas man aiškus.

Tu pirmutinis įeik, o aš pabūsiu čia vietoj,

Kumščių ir stumdymų teko per amžių nemaža ragauti,

Širdį atsparią turiu, nes aibę vargų iškentėjau

285 Jūroje ir kovose, kas bus ir šiandien – tebūna.

Vieno tik pilvo godaus negalima niekaip nutildyt,

To tik prakeikto, kurs vargo žmonėms daugybę pridaro:

Dėlei jo vieno laivai, patogiai, tvirtai įtaisyti,

Skrieja per plynas marias ir plėšia, ką susitikę.“

290 Taip jie sustoję abu tylom tarp savęs šnekučiavo.

Staigiai pastatė ausis ir galvą pakėlė nuo guolio

Argas, kantraus Odisėjo šuva. Patsai jį anuomet

Užsiaugino, tačiau, prieš išplaukdamas į Ilioną,

Nebeišmokė medžiot. Vėliau jį vesdavos vaikiai

295 Stirnų ar kiškių baikščių ir ožkų laukinių pagaudyt.

Nūn jis gulėjo apleistas, namie šeimininko nebesant,

Vargšas, ant mėšlo krūvos, kurio asilėnai ir jaučiai

Buvo primynę prie vartų, ir jį Odisėjo šeimyna,

Laikui atėjus, turėjo išvežt ir lauką patręšti.

300 Čia ir gulėjo nūn Argas, kiaurai viekučių apipultas.

Bet Odisėją, kai tas netoli atsistojo, pažino,

Uodega ėmė vizgent ir ausis nuleido abidvi,

Tik neturėjo jėgų pasikelt ir iš lėto prišliaužti

Prie šeimininko, kurs ašarą braukė, šalin nusisukęs,

305 Kad neregėtų Eumajas, ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Keista, Eumajau, kad tokis šuva čia guli ant mėšlo.

Veislės atrodo geros, bet aš negaliu pasakyti,

Ar sugebėdavo jis, toks būdamas, greitai lakstyti,

Rasi, kaip žmonės kad laiko – šuva pastalinis tebuvo.

310 Juk didžiaturčiai dažnai šunis vien pramogai turi.“

Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Šuo iš tikrųjų žmogaus, kurs mirė toli nuo gimtinės.

Jeigu jo stotas ir jėgos tie patys dabar tebebūtų,

Kaip jį paliko tada Odisėjas, išvykdamas Trojon, –

315 Jo stiprumu ir greičiu turėtum gerokai stebėtis.

Būdavo, jei tik pakels miškų tankynėse žvėrį –

Nebeištrūks tas iš jo. O pėdas užuosdavo greitai.

Nūn jis nugurdęs, nes jo šeimininkas toli nuo gimtinės

Dingo be ženklo, o moterys tingi jį prižiūrėti.

320 Žinomas būdas vergų: kada šeimininkas nespaudžia –

Jie nepaslankūs visi ir darbo imtis nenori.

Pusę doros perkūnvaldis Dzeusas atima žmogui,

Kai jam vergijos dienų užkrauna slegiančią naštą.“

Šitai pasakęs, įėjo į rūmus, gražiai įtaisytus,

325 Ir nutursavo per menę arčiau palaidūnų jaunikių.

Apgaubė Argą mirtis juoduoju savo šešėliu,

Kai tik pamatė jis Odisėją po dvidešimt metų.

O Telemachas šviesus pirmiau už kitus pastebėjo

Savo kiauliaganį rūmuos ir, galva pamojęs, jam davė

330 Ženklą prieiti, tasai apsidairęs paėmė kėdę,

Laisvą dabar, – joj mėsapjaustys pirmiau mat sėdėjo,

Mėsą dalydamas vyrams, puotaujantiems menėj aukštojoj. –

Ją atsinešęs, prie Telemacho stalo pastatė

Ir atsisėdo jam priešais. Šauklys neprašytas padėjo

335 Gabalą gražų mėsos ir duonos pasiekė iš kraitės.

Šiam vos prisėdus, vidun įsliūkino ir Odisėjas.

Jis, kaip elgeta skurdžius ar metų slegiamas senis,

Sunkiai ramsčiavos lazda, senais skarmalais apsivilkęs,

Ir, prie pat durų lėtai atsisėdęs ant slenksčio uosinio,

340 Nugara rėmės į staktą, dailidės gražiai nutašytą

Iš kipariso kadais pagal įtemptą standžiai virvelę.

Atsivadinęs Eumają sėdėt prie savęs, Telemachas

Padavė jam iš kraitelės apyrieką duonos nemažą

Ir nugarinės mėsos, kiek rankom apimti galėjo.

345 „Te, pakelingam nunešęs paduok ir jam pasakyki,

Kad prie jaunikių prieit nebijotų ir pats paprašytų.

Būti labai droviam pavargėliui žmogui netinka.“

Taip jis kalbėjo. Jo žodžio paklausęs, kiauliaganis greitai

Prie pakeleivio priėjo ir tarė žodžiais sparnuotais:

350 „Tau Telemachas siunčia, svety, ir liepia pranešti,

Kad prie jaunikių prieit nebijotum ir pats paprašytum.

Būti labai droviam pavargėliui žmogui netinka.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Dzeuse valdove! Tebūn tarp žmonių Telemachas laimingas,

355 Ir teįvyksta jam visa, ko tik jo širdis pageidauja.“

Žodžio nebaigęs, jis, rankom abiem pasiėmęs, padėjo

Valgį prie kojų ant savojo krepšio, suplyšusio viso,

Ir neskubėdamas valgė, kol menėje dainius dainavo.

O kada baigė pietaut, ir dieviškas dainius nutilo,

360 Menėje triukšmą pakėlė jaunikiai. Tuo tarpu Atėnė

Vėl atsistojo prie šono Laerto sūnaus Odisėjo

Ir pakuždėjo apeit jaunikius ir prašyti duonelės,

Kad sužinotų, kas jų nedoras ir kas geraširdis.

Betgi nė vienas dabar nuo mirties atsipirkt negalėjo.

365 Ėjo tad iš dešinės ir prašė vyrą kiekvieną,

Tiesdamas drebančią ranką nedrąsiai, kaip elgeta tikras.

Tie, jo gailėdami, davė kiekvienas, tik ėmė stebėtis

Ir klausinėjo viens kitą, iš kur atsirado toks senis.

Jiems Melantėjas tuomet, piemuo ožkaganis, tarė:

370 „Prašom manęs paklausyt, šviesios karalienės jaunikiai,

Apie pavargėlį šitą. Man teko pirmiau jį regėti.

Vedė jį čion pas mus kiauliaganis, radęs kažin kur,

Tik nežinau, kas jisai ir iš kur yra atkeliavęs.“

Taip jis kalbėjo. Ir tuoj Antinojas šaukti pratrūko:

375 „Kam tu į miestą jį atvilkai, kiauliagani paikas?

Ar neužtenka be jo mums valkatų čia visokiausių,

Elgetų, vis alkanų, trupiniams surinkti nuo stalo?

Tau gal per maža dar tų, kas ryja karaliaus gėrybes,

Čia susirinkę pulkais, kad partempei šitą nenaudą?“

380 Tuokart, Eumajau, jam atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Nors aukštakilmis esi, Antinojau – kalbi neprotingai.

Kas gi tau eina ieškot ir kviečiasi svetimą žmogų

Tokį, kurs gera nei jam, nei kitiems daryt neišmano –

Gydyt nemoka, nėra žiniuonis nei geras dailidė,

385 Netgi nė dieviškas dainius, giesmėm padžiuginąs širdį?

Šitokių reikia visiems, ir ieško jų žemėj bekraštėj.

Betgi kas elgetą kvies, kurs nuostolį vieną tedaro!

Tu iš jaunikių visų, Antinojau, esi abuojausias

Mums, Odisėjo tarnams, o mane užsisėdęs, tačiau aš

390 Nesuku sau galvos, iki Penelopė doringa

Ir Telemachas šviesus sveiki šiuos rūmuos gyvena.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Liaukis, tėveli, nėra ko ginčytis daug ir kalbėti.

Nuo mažumės, matyt, paprotys Antinojo negeras –

395 Šokti su žodžiais piktais ir kitų piktumą sukelti.“

Į Antinoją tuomet jis kreipėsi žodžiais sparnuotais:

„Tu, Antinojau, kaip tas sūnum susirūpinęs tėvas,

Man pakeleivį liepi iš namų varyti, išbaręs

Žodžiais grėsmingais. Tačiau nuo to mus dievas tesaugo!

400 Duoki jam išmaldą, aš negailiu, o patariu tiesiai.

Nėr ko varžytis tau motinos mūs nei kito nė vieno

Mūsų žmonių šviesaus Odisėjo namuos aukštastogiuos.

Betgi tikrai ne toks nūn rūpestis tavo krūtinėj:

Viską geriau įmanytum supust nei kitam atiduotum.“

405 Jam Antinojas įtūžęs, į tai atsakydamas, tarė:

„Ką tu kalbi, gražbyly išdidus, nevaldydamas pykčio!

Jeigu, kaip aš, taip duotų visi ligi vieno jaunikiai –

Mėnesių porą ar tris tų namų jis lenktųs iš tolo.“

Šitai pasakė ir tuoj iš po stalo stvėrė suolelį,

410 Ten pastatytą tvirtoms puotaujančio kojoms atremti.

Tuotarp jaunikiai kiti jam davė ir krepšį prikrovė

Pilną mėsos ir duonos, ir jau Odisėjas prie slenksčio

Buvo beeinąs atgal achajų dovio ragauti,

Bet susilaikė prie Antinojo ir tarė jam šitaip:

415 „Duoki, mielasis! Tu ne iš vargšų achajų atrodai,

Bet aukštakilmis didžturtis, visai panašus į karalių.

Taigi turėtum daugiau už kitą kiekvieną man duoti

Valgio, ir tavąjį vardą aš skelbsiu žemėj bekraštėj.

Aš kitados gyvenau tarp žmonių gražiai ir laimingai,

420 Pertekęs turto buvau ir duoti užklydusiam svečiui

Nepašykštėdavau niekad, neklausiau bėdų jo nei vardo.

Tūkstančiai buvo tarnų ir krūvos gėrybių visokių –

Viso, kuo žmonės gyvi ir gali vadintis turtingi.

Viską sugriovė man Kronionas – jo valiai patiko, –

425 Taigi pakurstė mane išvien su bastūnais plėšikais

Vykt į Egiptą, į tolimą kelią, kad galą sau gaučiau.

Pūstašonius laivus pastačiau jo upėj plačiojoj.

Tuosyk vieniems kelionės draugams aš paliepiau niekur

Neiti toliau nuo laivų, bet saugoti juos rūpestingai,

430 Ir įsakiau žvalgams iš kalno plačiai apžvalgyti.

Tie, įžūlumo pilni, pasikliovę savo galybe,

Niokoti ėmė tuojau gražiuosius laukus egiptiečių,

Gaudė jų žmonas visur ir kūdikius grobė mažiausius,

Vyrus žudydami vietoj. Jų riksmas miestą pasiekė.

435 Triukšmą išgirdę, bemat, vos rytui švisti pradėjus,

Žmonės subėgo: laukai priplūdo pėsčių ir važiuotų,

Ginklai mirgėjo visur. O Dzeusas, perkūnų valdovas,

Įkvėpė mano draugams negarbingą norą pasprukti.

Niekas nestojo kovon. Amžina prapultis pasidarė.

440 Daugel ten krito mūsiškių nuo iečių aštrių variaiešmių,

Gyvus išvarė kitus darbų vergijoje dirbti.

Pardavė jie ir mane iš Kipro atvykusiam žmogui,

Dmetorui, Jaso vaikaičiui, tuomet karaliavusiam Kipre.

Ir pagaliau po nelaimių, vargų aš čia atsidūriau.“

445 Jam atsakydamas, vėl Antinojas prabilo ir tarė:

„Kokis čia velnias atleido mums bėdą vaišėms gadinti!

Eik ir stovėk vidury, atsitrauk nuo manojo stalo,

Idant Egipto kartaus ir Kipro vėl nepamatytum.

Būk man akiplėša toks, neturėk taip elgeta gėdos!

450 Lįst iš eilės prie visų! O tie, negalvodami nieko,

Kiša, ką gali: nėra ko tausoti per daug ar gailėtis,

Svetimą gerą dalijant, patiems per akis mat užtenka.“

Eidamas tuosyk nuo jo, Odisėjas daugmintis pasakė:

„Kas patikės, kad išorė tavo širdies neparodo.

455 Vargšui tu savo namuos nė druskos kruopelės neduotum,

Jei, atsisėdęs prie svetimo gero, širdies neturėjai

Duot žiauberėlę ir man, kai skobnys lūžta gėrybėm.“

Taip jis kalbėjo. Širdis Antinojui užvirė baisiai,

Ir, pažiūrėjęs skersom, atrėžė jis žodžiais sparnuotais:

460 „Sveiko tu kailio, kaip dingojas man, jau šiandien iš mūsų

Nebeišneši, jei taip įžūliai tauški, ko nereikia.“

Taigi vėl stvėrė suolelį ir, sviedęs į dešinį petį,

Draug ir į sprandą pataikė, bet tas kaip uola išstovėjo

Nepasverdėjęs: jo Antinojas partrenkt nevaliojo.

465 Galva tiktai palingavo be žodžio: jo prapultį minė.

Vėl atsisėdo grįžęs ant slenksčio ir krepšį pastatė,

Pilną prikrautą, tuomet prabilo ir tarė jaunikiams:

„Prašom manęs paklausyti, šviesios karalienės jaunikiai!

Aš pasakysiu, ką man širdis krūtinėje liepia.

470 Visiškai juk nebūtų skaudu ir širdies neapmaustų

Žmogui, kuris turėtų kentėt nuo priešų plėšikų,

Gindamas savo turtus – avis baltąsias ar karves.

Bet Antinojas užgavo mane dėl nenaudėlio pilvo,

Dėlei prakeikto, kurs vargo žmonėms daugybę pridaro.

475 Betgi jei elgetą gina dievai ir erinijos rūsčios –

Vietoj vestuvių tegu susilauks giltinės Antinojas.“

Jam Antinojas, Eupeito sūnus, atsakydamas tarė:

„Ėski ramiai, atsisėdęs kampe, ir eik sau iš mūsų,

Idant šie vaikiai, plepy nelaimingas, pačiupę už kojos

480 Arba už rankos, laukan neišvilktų, apaudę kaip reikia.“

Taip jis kalbėjo, tačiau jo narsai nepritarė niekas,

Ir kažkuris pačių įžūliųjų atkirto jam šitaip:

„Kaip negražu, Antinojau, taip skriausti elgetą seną.

Baigsis blogai, jei čia iš dangaus koks dievas atėjęs.

485 Juk ir dievai, prisimetę svečiais iš tolimo krašto

Ir apsirengę prastai, per miestus ir per kaimus keliauja,

Taip nedorumą žmonių ir jų dorybes išbando.“

Šitaip jaunikiai kalbėjo, bet jų Antinojas nepaisė.

O Telemacho širdis pritvino skausmo bekraščio,

490 Regint smūgius, bet ašara jam nesuvilgė blakstienų,

Galva tiktai palingavo be žodžio: jo prapultį minė.

Triukšmą tą visą girdėjo ir Penelopė protinga,

Senį kaip menėje mušė, ir tarė mergoms ir tarnaitėms:

„Šitaip lai trenkia ir tau auksalankis šaulys Apolonas.“

495 Jai Eurinomė, sena ūkvedė, atsakė ir tarė:

„O kadgi mūsų troškimams jau būtų lemta įvykti!

Kad jų nė vienas Aušros auksasostės nebesulauktų!“

Jai atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Baisūs jie man visi, nes vien tik pikta galvoja.

500 O Antinojas tikrai į giltinę juodą panėši.

Vargšas keleivis kažkoks, apeidamas sėdinčius menėj,

Išmaldos prašė visus, nes skurdas ir badas jį spaudžia.

Davė kiekvienas ko nors ir valgių jam krepšį prikrovė,

Vienas pastvėrė suolelį ir trenkė į dešinį petį.“

505 Taip ji mergoms ir tarnaitėms kalbėjo nūn atsisėdus

Menėj savoj, tuo tarpu šviesus Odisėjas pietavo.

Liepė pakviest Penelopė kiauliaganį šviesų ir tarė:

„Būki toks geras, Eumajau, nueik, pavadink pakeleivį,

Lai čia ateis. Aš noriu paklaust ir su juo pakalbėti,

510 Ar negirdėjo ko nors apie Odisėją pakantrų,

Gal net ir matė jį pats. Atrodo nemaža klajojęs.“

Tuokart, Eumajau, jai atsakydamas, šitaip kalbėjai:

„Jei, karaliene, svečiai tyliau pasėdėti galėtų,

Daug pasakytų jisai, širdis tau apsaltų krūtinėj.

515 Jį tris naktis pralaikiau pas save, tris dienas jis prabuvo

Mano troboj, į kurią užėjo, iš laivo pasprukęs.

Pasakos savo nelaimių tačiau neprivarė lig galo.

Lygiai kaip žmonės akių nenuleidžia nuo įkvėpto dainiaus,

Kurs maloniom giesmėm palinksmina širdis mirtingas;

520 Klausosi, kvapą sulaikę visi, kai pradeda giesmę, –

Lygiai taip jis man džiugino širdį, į trobą atėjęs.

Sakos per tėvą jisai Odisėjo pažįstamas buvęs,

Kretoj gyvenęs, tenai, kur Minojo buvo gimtinė.

Ir pagaliau, po nelaimių, vargų, jis čia atsidūręs,

525 Mėtomas vieton iš vietos, ir sakosi aiškiai girdėjęs,

Jog Odisėjas čia pat, tesprotų žemėj derlingoj,

Gyvas ir sveikas ir grįžtąs namo su lobiais didžiuliais.“

Jam atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Eik paprašyk jį čionai, kad pats apsakytų man viską.

530 Mūsų svečiai tegul sau žaidžia, kieme kur susėdę

Arba šių rūmų viduj, nes netveria širdys iš džiaugsmo,

Kad jų gėrybės namie neeikvojamos gali gulėti,

Duona ir vynas saldus, tarnus valgydinti tereikia.

Patys jie kiauras dienas susirinkę sėdi mūs rūmuos,

535 Jaučius sau pjauna puotoms, avis ir ožkas riebiausias,

Linksminas, ūžia visi ir tamsųjį vyną be saiko

Geria kasdien. Eikvoja turtus, nėra šeimininko,

Kaip Odisėjas kad buvo, namams nuo negando ginti.

Jei Odisėjas pareitų ir grįžtų į tėviškės šalį,

540 Greitai su savo sūnum už skriaudas atmokėtų jaunikiams.“

Taip ji kalbėjo. Tuotarp Telemachas sučiaudėjo smarkiai,

Net nuskardėjo svetainė. Linksmai Penelopė prajuko

Ir atsigręžus Eumajui pasakė žodžiais sparnuotais:

„Eiki, negaišęs ilgiau, ir čion pakeleivį prašyki.

545 Ar nematai, kaip mano žodžius užčiaudėjo vaikas?

Taigi atrodo, mirtis neturės aplenkti jaunikių,

Lygiai visų, giltinės ir mirties neišvengs jų nė vienas.

Drąsiai pareiškiu aš tau, o tu įsidėki į širdį:

Jeigu matysiu, kad jis man sako gryną teisybę,

550 Duosiu chitoną aš jam ir naują gražų apsiaustą.“

Taip ji kalbėjo. Jos žodžio paklausęs, kiauliaganis greitai

Prie pakeleivio priėjo ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Tėve keleivi! Man liepė tave pakviest Penelopė,

Motina mūs Telemacho protinga. Širdis jai panūdo

555 Pasiteiraut apie vyrą, nors skausmo be to jai pakanka.

Jei pamatys, jog tu jai atveri gryną teisybę,

Duos ir apsiaustą ji tau, ir chitoną, kurių iš tikrųjų

Reikia, o duonos pilvui pramitint gali ir po žmones

Sau prisirinkti: duos nešykštaudamas plutą kiekvienas.“

560 Jam atsakydamas, tarė daug vargęs šviesus Odisėjas:

„Visą teisybę, Eumajau, galėčiau aš pasakyti

Dukrai Ikarijo seno protingai begal Penelopei.

Puikiai žinau apie jį, nes vieną vargome vargą,

Betgi jaunikių gaujos aš bijau, nes jų įžūlumas

565 Ir sauvalia seniai jau plieninį dangų pasiekė

Štai ir dabar, kai vyras tasai man, einant per menę,

Trenkė staiga suoleliu ir skaudžiai pataikęs užgavo,

Nei Telemachas manęs neužstojo, nei kitas kas gynė.

Tad pasakyki dabar Penelopei protingai – telaukia

570 Menėj savoj ligi saulės laidos, nors ir kaip nekantrautų.

Tuosyk ji vyro grįžimo dienos galės klausinėti,

Pasisodinus mane prie ugnies, nes mano drabužis

Prastas ir menkas, patsai gi žinai, kai priglaudei pirmas.“

Taip jis pasakė. Eumajas išėjo, žodį išklausęs.

575 Kai Penelopės jis peržengė slenkstį, ta ėmė teirautis:

„Gal neprašei jo, Eumajau, ar elgeta ką sugalvojo?

Bijo turbūt, kad vėl nenuskaustų, ar šiaip sau nedrįsta

Eiti per menę? Blogai, kada elgeta ima drovėtis.“

Tuokart, Eumajau, jai atsakydamas, pratarei šitaip:

580 „Jis ne be pamato kalba. Kaip jis, pagalvotų kiekvienas,

Kas pasisaugot norėtų išdykusių vyrų sauvalios.

Taigi jis prašė tave palaukt ligi saulės sėdimo.

Tau juk ir pačiai tada bus daug patogiau, karaliene,

Kai, pasilikus viena, keleivio klausysi ir klausi.“

585 Jam atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Tai nekvailai pakeleivis galvoja, vis tiek, kas jis būtų.

Visą pasaulį apeik – nerasi vyrų mirtingų,

Šitaip ištvirkusių bjauriai ir elgesio tokio abuojo.“

Taip ji pasakė. Šviesus kiauliaganis tuosyk išėjo,

590 Viską pasakęs valdovei, ir grįžo atgal prie jaunikių.

Šičia jis žodžiais sparnuotais kreipėsi į Telemachą,

Veidą priglaudęs arti, kad kas iš šalies negirdėtų:

„Taigi, mielasis, aš eisiu, ten kiaulės laukia ir kitos

Tavo ir mano gėrybės, o čia būk tu pats šeimininkas.

595 Ir pirmučiausia gi saugok save, žiūrėk rūpestingai,

Kad nenutiktų tau ko: prapulties juk geidžia ne vienas,

Kad juos kur Dzeusas parinktų, kol mūsų jie dar nepražudė.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Taip ir tebus, tėveli, keliauk, vakarienės pavalgęs,

600 O kai Aušra patekės, ateik ir aukų atvaryki,

Šičia namus patikėki jau man ir dievams nemirtingiems.“

Taip jis kalbėjo. Kiauliaganis sėdos į dailią sėdynę

Ir, kada valgiais gardžiais ir vynu pasotino širdį,

Ėjo prie kiaulių atgal, palikęs rūmus ir kiemą,

605 Pilnus puotaujančių vyrų, kurie šokiu sau ir giesme

Linksmino širdį. Diena į vakaro pusę pasviro.

XVIII GIESMĖ

Odisėjo kumštynės su Iru

Elgeta savas tuomet atėjo, kuris po Itakę

Valkiojos ir duoneliavo, pilvu besočiu pagarsėjęs,

Valgė ir gėrė perdien, tačiau jėgų nei tvirtumo

Jis neturėjo, nors milžinas rodės baisus ir galingas.

5 Buvo Arnajas vardu, kaip gimusį močia garbioji

Jį pavadino, tačiau jaunikiai Iru pravardžiavo,

Nes jiems nešiojo žinias ir eidavo, kur tik kas siuntė.

Jis iš tikrųjų namų Odisėją ėmė varyti,

Koją įkėlęs, ir tuoj sparnuotais žodžiais užriko:

10 „Drožki nuo durų šalin, kad vilkti už kojos nereiktų.

Ar nematai, kad man, visi šypsodamies, merkia,

Ragina tempti laukan, tik mane padorumas prilaiko.

Drožki šalin, kol dar nepaleidau rankų į darbą.“

Jam, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

15 „Paikše nelemtas! Aš tau nedarau ir nekalbu pikta,

Ir pavydėt nemanau, jei daug tau duoda, kas nori.

Vietos ant slenksčio pakaks abiem, tad ko čia pavydi

Svetimo gero? Manau, jog būsi tu vargšas klajūnas

Lygiai kaip aš, o laimę dievai nemirtingi suteikia.

20 Rankom savom tu negąsdink manęs, kad, kartais supykęs,

Nors nebejaunas esu, krauju krūtinės ir snukio

Tau nesutepčiau, bet reik pripažinti: daugiau man ramybės

Būtų rytoj, nes vargiai kada beužeitum, atrodo,

Išmaldos melst į namus Laerto sūnaus Odisėjo.“

25 Perimtas pykčio, tuomet jam elgeta Iras atsakė:

„Oi oi oi! Girdit, kaip kalba štai elgeta nepenas šitas,

Tarsi krosniakurė boba. Norėdamas pamoką duoti,

Kumščiais apausiu aš jį, dantis pasėsiu ant žemės,

Žandus iškaršęs gerai, kaip zuiniai kiaulei kaimyno.

30 Kelkis, negaišęs ilgai, kad visi pamatyti galėtų,

Kaip galynėsimės čia. Bet kaip prieš jaunesnį tu stosi?“

Taip jie dabar abu prie svetainės durų aukštųjų

Barėsi žodžiais piktais dėl slenksčio, gražiai nutašyto.

Rietenas jų išgirdo galybė šventa Antinojas.

35 Skardžiai nusijuokė tuoj ir pratarė šitaip jaunikiams:

„Dar pramogos tokios neturėjome niekad, bičiuliai,

Kokią į šiuos namus štai dievas atsiuntė šiandien.

Tas prašalaitis su Iru viens kitą šaukia įtūžę

Dvikovon kumščių mėgint. Mes dar pakiršinkim juodu.“

40 Taip jis kalbėjo. Vis pašoko, kvatodami garsiai,

Ir, susirinkę pulku, nuskurėlių porą apstojo.

O Antinojas, Eupeito sūnus, prabilo ir tarė:

„Jūs paklausykit manęs, ką aš pasakysiu jums, vyrai.

Tyso pilvai šit ožkų, ant ugnies paguldyti, net kvepia,

45 Kepame juos vakarienei, riebumų ir kraujo pripylę.

Vienas, katras varžovą įveiks, paimdamas viršų,

Gaus užpelnytai dabar pasiimti sau pilvą rinktinį

Ir su mumis sėdės visados, o elgetos kito

Neįsileisim vidun maišytis ir išmaldos melsti.“

50 Taip Antinojas kalbėjo, visiems jo žodžiai patiko.

Ruošdamas klastą, tuomet Odisėjas daugmintis atsakė:

„Žmogui, mielieji, senam ir šitaip vargų iškamuotam,

Kaipgi man stoti kovon su jaunu, bet pilvas prakeiktas

Stumia šiandieną mane, kad kiščiau galvą po kumščiais.

55 Taigi palaukit, visi man didžią priesaiką duokit,

Kad prieš mane jūs rankos sunkios nekelsit nė vienas,

Ir neužstosite Iro, padėdami jam nugalėti.“

Taip jis kalbėjo. Visi prisiekė, kaip jis reikalavo.

O kai prisiekė ir priesaikos apeigą šventą atliko,

60 Tuosyk prabilo į juos galybė šventa Telemachas:

„Jeigu, svety, tau liepia širdis ir vyriškas būdas,

Drąsiai prieš Irą tu eik, ir kito achajų nė vieno

Nėr ko bijoti: kentės nuo visų, kas drįstų tau smogti.

Aš šeimininkas namuos, mane dar parems Antinojas

65 Ir Eurimachas, abu galingi ir išminčia garsūs.“

Taip jis kalbėjo. Visi jį palaikė. Šviesus Odisėjas

Strėnas bemat susijuosė skurliais, pasirodė jo tvirtos

Didelės šlaunys, atsidengė platūs pečiai ir krūtinė,

Vyriški žastai tvirti, raumeningi. Tuo tarpu Atėnė

70 Įkvėpė jo sąnariams nepaprastą jėgą priėjus.

Baisiai nustebo dabar, jį tokį pamatę, jaunikiai,

Kreipės ne vienas į savo kaimyną ir sakė jam šitaip:

„Greit Nebeiras bus Iras, jis pats užsitraukia nelaimę.

Šitokios kulšys iš po skarmalų šio senio išlindo.“

75 Taip jie kalbėjo, širdis sunerimo Iro krūtinėj.

To nežiūrėjo tarnai ir sujuosė, atvedę per jėgą,

Drebantį visą, kiekvienas raumuo jo kūne tirtėjo.

O Antinojas vardu pavadino ir ėmė vainoti:

„Būtum negimęs geriau, pagyrūne, ar galą kur gavęs,

80 O ne drebėtum dabar, praskydęs iš baimės prieš šitą

Žmogų senyvą, vargų ir nelaimių visai nukamuotą.

Šiandien aš tau sakau, ir taip atsitiks iš tikrųjų:

Jeigu jisai nugalės, paimdamas dvikovoj viršų, –

Tuoj pasodinsiu tave juodajan laivan ir gabensiu

85 Tiesiai karaliui Echetui, žmonių mirtingų pabaisai,

Jis tau ausis nukapos ir nosį variu išgaląstu,

Rietus išplėšęs, numes, kad kruvinus šunys surytų.“

Taip jis pasakė, ir tam dar labiau sudrebėjo pakinkliai.

Išvedė jį vidurin, ir abu jau kumščius pakėlė.

90 Betgi daug vargęs šviesus Odisėjas ėmė dvejoti,

Ar čia jam smogti, kad griūtų ir vietoje dvasią iškvėptų,

Ar, tik nesmarkiai užvožus, pasliką žemėn partiesti.

Ir pagalvojus šita išeitis pasirodė geriausia –

Smogti ne taip stipriai, kad per daug nenustebtų achajai.

95 Kumščius paleidęs darban, į dešinį petį jam trenkė

Iras, o jis į paausį kirto prie kaklo, net žando

Kaulai suknežo, ir kraujas raudonas šoko pro burną.

Krito subliovęs į dulkes ir užkulniais trenkė į žemę,

Grieždamas baisiai dantim. Išdykę jaunikiai pradėjo

100 Rankomis plot ir lėpo juokais. Odisėjas tuo tarpu

Paėmė Irą už kojos, išvilko iš rūmų į kiemą

Pro priemenės duris, į aptvaro sieną atšliejo

Ir pasodino ten vargšą, įspraudęs lazdą į ranką.

Kreipėsi tuosyk į jį ir sakė žodžiais sparnuotais:

105 „Čia tu sau sveikas sėdėk, kiaules ir šunis nuvaikysi,

Nešokinėsi daugiau keleivių ir vargšų tvarkyti,

Būdamas ištiža toks, kad bėdos nesulauktum didesnės.“

Šitai pasakė, tuomet ant pečių užsimetė krepšį,

Seną, suplyšusį visą, su pančio pasaitu tvirtu,

110 Ir atsisėdo grįžęs ant slenksčio. Tuo tarpu jaunikiai

Juokdamies vėl sugužėjo vidun ir ėmė jį sveikint:

„Dzeusas tau, seni, teduos ir kiti dievai nemirtingi,

Ko tik sau trokšti labiau, ir kas tau širdžiai bus miela,

Kad tu nuo nepeno to mūs žmones šiandien ir miestą

115 Išvadavai. O mes, jį paėmę, dabar nugabensim

Tiesiai karaliui Echetui, žmonių mirtingų pabaisai.“

Taip jie kalbėjo. Džiaugės žosme Odisėjas daugmintis.

O Antinojas tuomet jam pilvą padėjo didžiausią,

Pilną gardžių taukų ir kraujo, po jo Amfinomas

120 Porą apyriekų duonos padavė jam iš kraitelės,

Taurę auksinę pakėlė ir, jam įteikdamas, tarė:

„Sveikas, tėveli svety, tegu ateity tavo dienos

Bus laimingesnės, o šiandien vargų tau marios aplinkui.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

125 „Tu, Amfinomai, man vyras gana išmintingas atrodai,

Lygiai kaip tėvas, garbingas Nisas, kuris, kaip girdėjau,

Dulichione gyvenąs gražiai ir pertekęs turto.

Sako, tu jo sūnus, ir atrodai vyras nepaikas.

Aš pasakysiu tau ką, klausykis ir dėkis į širdį:

130 „Nieko pasauly nėra vargingesnio už žmogų mirtingą

Tarpu gyvųjų visų padarų, kur šliaužioja žemėj.

Niekad jis nepagalvos, jog ryt jo negandas laukia,

Jeigu laimingą jį laiko dievai, ir stovi jis tvirtas.

O kai vargų dienas dievai nemirtingi atvaro,

135 Tempia jų naštą klusniai, nors širdį spaudžia krūtinėj.

Šitokia esti buitis žmonių, gyvenančių žemėj,

Kokią kam dieną pasiunčia žmonių ir dievų visų tėvas.

Štai ir aš pats kadaise buvau tarp vyrų laimingas,

Daug nedorybių sau leidau, pajutęs galybę ir valią,

140 Tėvu savuoju geru ir broliais tikrais pasikliovęs.

Taigi žmogus niekada teisybės pamint neturėtų

Ir, ką jam duoda dievai, nemurmėdamas turi priimti.

Kiek neteisybių, matau, pramano ir daro jaunikiai!

Vėjais turtus leisdami, nešlovę užtraukia jie žmonai

145 Vyro, kuris, pasakyti galiu, nuo savų ir gimtinės

Jau netoliese, visai net arti. Lai parveda dievas

Sveiką tave į namus, kad nereiktų su juo susidurti,

Kai jis netrukus sugrįš į mielą tėviškės šalį.

Reikalas, rodos, vargu ar galės pasibaigti be kraujo

150 Tarpu jaunikių ir jo, kai pareis į savo pastogę.“

Taip jis pasakė, aukai nuliejęs kiek vyno, išgėrė

Ir Amfinomui, rikiuotojui vyrų, taurę grąžino.

Ėjo per menę tasai, paslėpęs skausmą krūtinėj,

Galva kinknodamas liūdnai: širdis mat jautė nelaimę.

155 Bet giltinės neišvengė ir jis: papynė Atėnė

Nuo Telemacho ieties ir rankos jam galvą padėti.

Grįžęs jis vėl atsisėdo į krėslą, kur buvo sėdėjęs.

Įkvėpė norą širdin šviesakė deivė Atėnė

Dukrai Ikarijo seno, protingai begal Penelopei

160 Eit pasirodyt jaunikiams, kad jiems dar labiau sutvaksėtų

Širdys krūtinėj ir sau pagarbos ji užsipelnytų

Vyro ir mielo sūnaus akyse daugiau nei turėjo.

Kreipės maloniai vardu ir, kaltai šypsodamos, tarė:

„Man, Eurinome, iškilo pagunda, kaip niekad nebuvo,

165 Eit pasirodyt jaunikiams, nors jų aš baisiai nemėgstu.

Noriu aš sūnui patart – ir tai jam į naudą išeitų, –

Kad su nedorėliais šiais daugiau jis nebedraugautų.

Jie akyse vien geri, už nugaros – peilį galanda.“

Jai Eurinomė, sena ūkvedė, atsakė ir tarė:

170 „Viskas tikriausia tiesa, ką man, mieloji, kalbėjai.

Eik ir su savo sūnum iš širdies atvirai pakalbėki.

Tik išsimaudyk pirma ir skruostus alyvom įtrinki.

Taip užsiverkus visa – paakiai net paputo beraudant –

Jiems nesirodyk: be to, ir liūdėti per daug nederėtų.

175 Tavo sūnus sulaukė jau metų, kurių kaip malonės

Melsdavai nuolat dievus: pamatyti jį vyrą barzdotą.“

Jai atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Nė nekalbėk, Eurinome, geriau, nors reiktų man pačiai

Ir nusiprausti, ir skruostus alyvom kvapiom įsitrinti.

180 Norą dabintis dievai, Olimpo aukšto valdovai,

Atėmė man tada, kai vyras įsėdo į laivą.

Man Autonoję pakviesk ir Hipodamėją netrukus,

Jos tenedelsia, mane palydės abi į svetainę,

Vienai į vyrų draugiją eiti neleidžia drovumas.“

185 Taip ji pasakė. Senelė, iš josios menės išėjus,

Perdavė žodį mergoms ir liepė, kad jos paskubėtų.

O šviesiaakė deivė Atėnė sumanė tuo tarpu

Dukrai Ikarijo seno saldųjį miegą atsiųsti.

Ta atsilošus užsnūdo, ir jos sąnariai atsileidę

190 Krasėj ilsėjos ramiai. Ir tuosyk deivė šviesioji

Dievišką dovaną davė, kad ja achajus sužavėtų.

Skruostus skaisčiuosius užliejo grožiu, neįprastu žmogui

Ir nemirtingu, kuriuo Kiterietė gražiavainikė

Tarpu charičių, žavingai grakščių, šokdama tesuspindi.

195 Davė iškart jai ūgį aukštesnį ir stotą išvaizdų,

Visas jos kūnas sušvito labiau už drambliakaulį baltą.

Viską patvarkiusi taip, šviesioji deivė pranyko.

Taukšdamos garsiai kažką tarp savęs, atskubėjo į menę

Jos baltarankės tarnaitės, ir miegas saldusis nubėgo.

200 Skruostus patrynusi rankom, šviesi Penelopė prabilo:

„Oi, koks saldus snaudulys nusiverkusią buvo apėmęs!

Taigi kad mirtį taip saldžią atsiųstų skaisti Artemidė

Šiandien čia pat, kad visą gyvenimą vargšei nereiktų

Sielotis vienišai man, apgailint visokį gabumą

205 Mielojo vyro, kuris tarp achajų buvo pirmasis.“

Šitai pasakė ir kopė žemyn iš menės aukštosios

Ji ne viena: dvi mergos greta lydėdamos ėjo.

Prie palaidūnų atėjo ne moteris – deivė tikriausia

Ir atsistojo prie stulpo gražiai įtaisytoj svetainėj,

210 Žibančia plona skraiste prisidengusi šviesųjį veidą,

O iš šalių prie jos atsistojo darbščios tarnaitės.

Keliai sulinko visiems, ir širdys ugnim suliepsnojo:

Geidė kiekvienas minkštam patale prie jos išsitiesti.

Į Telemachą, kaip sūnų, prabilo tuomet Penelopė:

215 „Nei supratimo dar tau, vaikeli, nei nuovokos tenka.

Būdamas vaikas, daugiau išminties gebėjai parodyt,

O kai užaugai visai, kai vyras tapai pilnametis,

Net prašalaitis bet koks iš tavo gražumo ir ūgio

Tuoj pasakyti galės, kad sūnus tu vyro laimingo,

220 Betgi išmanymo tau ir sveiko proto dar maža:

Argi, sakysi, gražu, kas mūsų svetainėj nutiko,

Kam tu, matydamas, leidai begėdžiui svečią nuskausti?

Kaipgi dabar? Jei svečiui, namuos čia mūsų beviešint,

Būtų kas nors atsitikę, taip žaisti su juo užsimanius?

225 Būtum žmonių akyse užsitraukęs sau amžiną gėdą.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Motin mieloji! Nėra ko man rūstaut už šitą barimą.

Vis dėlto jaučia jau mano širdis, ir protas išmano

Visa, kas gera ir bloga. Anksčiau aš buvau mažametis.

230 Nors ir dabar neįstengiu dar visko protingai nuspręsti.

Baisiai klaidina mane šitie iš visur susirinkę

Savo mintim nedorom, vadovo nėra gi man jokio.

Svečio kumštynės dabar su Iru pasibaigė, aišku,

Ne kaip jaunikiai norėjo – jisai tvirtesnis už Irą.

235 Tėve mūs Dzeuse Kronide, Atėne, šviesus Apolonai!

Taip tegu mūsų namuos nevidonams jaunikiams šiandieną

Galvos nusvyra, mirties nugalėtiems – vieniems čia, svetainėj,

Kiemo gale kitiems, tegu jiems sulinksta pakinkliai,

Lygiai kaip Irui, kuris prie aptvaro vartų aukštųjų

240 Sėdi, galvos nulaikyt nepajėgdamas, tarsi kad girtas,

Kojos neklauso visai, atsistot nebegali nei grįžti

Kaip atkeliavęs, į savo namus: sąnariai atsileido.“

Šitaip jie tyliai dabar abu tarp savęs šnekučiavo.

O Eurimachas prabilo ir tarė į Penelopę:

245 „Dukra Ikarijo seno, protinga didžiai Penelope!

Jeigu taip Argo Jasiškio achajai tave pamatytų, –

Žymiai daugiau į jūsų namus suplauktų jaunikių

Ir pokyliautų nuo ryto, nes tu tarp moterų – deivė

Išminčia ir gerumu, stotu ir veido grožybe.“

250 Jam atsakydama, tarė tuomet Penelopė protinga:

„Man, Eurimachai, kas buvo gražu – ir veidą, ir stotą –

Pavertė niekais dievai nemirtingi, kai kilo prieš Troją

Argo herojai, su jais ir manasis šviesus Odisėjas.

Jeigu jis grįžęs dabar man būtų gyvenimo ramstis,

255 Mano šlovė padidėtų, šviesiau man būtų pasauly.

Šiandien tik ašaros vienos, vargų nešykštėjo man dievas.

Atmenu, taisėsi jis gimtinį kraštą palikti,

Paėmė dešinę man, kalbėjo švelniai ir sakė:

„Netikiu, mano miela, kad visi gražiaauliai achajai

260 Grįžtų iš Trojos gyvi į gimtąją šalį laimingai.

Trojos vyrus nuo seno puikiais kareiviais vadina,

Mokančiais ietį paleist ir strėlę iš įtempto lanko.

Skraido visi greitakojais žirgais, kurie pirmutiniai

Nulemia baigmę kovoj per nieko nelenkiantį karą.

265 Tad nežinau ir aš – ar duos man dievas sugrįžti,

Ar gal pražūsiu kur Trojoj, ir tau reiks rūpintis viskuo.

Tėvo ir motinos mano žiūrėk, namuos pasilikus,

Lygiai kaip šiandien ir dar nuoširdžiau, nes aš nepadėsiu.

Kai pamatysi, jog sūnui barzda jau dygti pradėjo, –

270 Jeigu norėsi, tekėk ir namus senuosius paliki."

Taip jis kalbėjo tuomet, o šiandien visa tai vyksta.

Greitai ir toji naktis, kai švęs vestuves graudulingas

Mano, vargdienės, kuriai jau atėmė laimę Kronidas.

Manajai širdžiai už viską liūdniau dėl vieno dalyko –

275 Kad nebe tie papročiai šiandieną, kaip buvo senovėj.

Kas iš garbingų namų norėdavo žmoną paimti

Dukrą didžturčio žmogaus, atmušęs ją nuo varžovų,

Būdavo, jaučių prives, privarys rinktinių avelių,

Jos artimuosius vaišina ir dovanas deda gražiausias,

280 O ne kitų gėrybes eikvoja, nė dėkui nesakę.“

Taip ji kalbėjo. Daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo,

Kad Penelopė tik dėl dovanų jaunikius suvedžioja

Žodžiais meiliais, tuo tarpu širdy galvoja ką kita.

Jai Antinojas, Eupeito sūnus, atsakydamas tarė:

285 „Dukra Ikarijo seno, protinga didžiai Penelope!

Jei kas achajų norės tau dovaną duoti atnešęs,

Tu ją priimk: labai negražu dovanos nepriimti.

Betgi prie savo darbų negrįšim ir niekur mes neisim,

Kol netekėsi už to, kuris tarp achajų geriausias.“

290 Taip Antinojas kalbėjo, visiems jo žodžiai patiko.

Išsiuntė vyrai šauklius ir dovanas liepė atnešti.

Ir Antinojo šauklys jam atnešė gražų ir platų

Peplą margraštį, kuriam susegioti buvo iš viso

Dvylika kilpų auksinių su dailiai riestais kobinėliais.

295 Perkaklį brangų iš aukso, gražiai gintarais apsodintą,

Žėrintį visą kaip saulė, šauklys Eurimachui pristatė.

Euridamantui tuo tarpu du auskarus atnešė tarnas.

Buvo kaip gervuogės jie, su trim akutėm kiekvienas.

O Poliktoro sūnui Peisandrui kaklaskarę gražią

300 Atnešė vergas vikrus, tikra brangenybė ji buvo.

Dovanos gražios visų, nors vieno skyrės nuo kito.

Motė šviesioji tuomet atgal į viršų parėjo.

Mergos, paėmę abi, jos dovanas nešė brangiąsias.

Vyrai prie šokio ir prie dainos maloniosios sugrįžo,

305 Linksminos, džiaugės visi, kol vakaras dieną išstūmė.

O kai, besiaučiant linksmai, atėjo vakaras juodas,

Tuosyk jiems židinius tris aukštoj svetainėj pastatė

Degti ir šviesti, į juos išdžiūvusių malkų prikrovė,

Vario kirviu neseniai prikapotų iš seno sausuolio,

310 O tarpu jų pridėjo skalų, tuomet juos po vieną

Kūrė varguos pakantraus Odisėjo tarnaitės. Tuo tarpu

Dzeuso gentainis šviesus Odisėjas daugmintis prabilo:

„Jūs, Odisėjo, nebuvėlio to šeimininko, namiegės,

Eikit į menę, kurioj dora karalienė gyvena,

315 Ir, atsisėdę šalia, palinksminkit širdį jai, vargšei,

Sukdamos savo verpstus ar vilnas kedendamos pirštais.

Ugnį šituos židiniuos pasaugoti aš sugebėsiu.

Net jei panortų svečiai lig Aušros gražiasostės praūžti,

Jie nenuvargins manęs, esu užgrūdintas metų.“

320 Taip jis kalbėjo. Tos ėmė kvatot, tarp savęs susižvalgę,

Ir jau be gėdos užpuolė jį tuoj dailiaskruostė Melantė,

Seno Dolijo duktė, kurią Penelopė priglobė

Ir užaugino kaip savo, žaislų negailėdama niekad.

Bet Penelopės vargų Melantė širdin nesidėjo,

325 Greitai su Eurimachu susiuostė ir meilę pasiūlė.

Ji ir užpuolė dabar Odisėją, pradėjus jį plūsti:

„Valkata tu nelaimingas! Visai iš galvos išsikraustei,

Jeigu nenori nakvoti, į kalvės kampą įlindęs

Arba šeimynos troboj? Bet kur tau! Prakalbas ilgas

330 Drožia dar čia įžūliai, kur vyrų tiek susirinkę,

Gėdos neturi. Ar vynas protą sumaišė, ar tokis

Pusgalvis tu visuomet, tauški, kas ant seilės užeina?

O gal pakvaišęs džiaugsmu, kad nuveikei elgetą Irą?

Kad neateitų tau kitas tuojau, galingesnis už Irą!

335 Tokis, tau rankom tvirtom ausis apskaldęs kaip reikia,

Gali už durų išmest, kraujais apsipylusį visą.“

Jai, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

„Tavo šituos žodžius Telemachui pranešiu, begėde,

Greitai nuėjęs, tegu į kąsnius tave sukapoja.“

340 Taip jis pasakė. Mergoms išgąsdinti žodžio pakako,

Jos iš svetainės išlakstė, nes virpino baimė pakinklius:

Visos galvojo, kad tas prašalaitis darys, ką pasakęs.

Prie židinių skaisčių priėjo tuomet Odisėjas,

Ir pasilenkęs jų pažiūrėjo, tačiau jam į širdį

345 Spraudėsi mintys kitokios, kurios neįvykt negalėjo.

O palaidūnams jaunikiams dabar neleido Atėnė

Susilaikyt nuo juokų užgaulių, kad kas kartą didesnė

Tvintų rūstybė Laerto sūnaus Odisėjo krūtinėn.

Tad Eurimachas, Polibo sūnus, Odisėją pašiepdams,

350 Garsiai sušuko, kad juoko gardaus padarytų jaunikiams:

„Prašom manęs paklausyti, šviesios karalienės jaunikiai!

Aš pasakysiu, ką man širdis krūtinėje liepia.

Ne be dievų siuntimo pas mus šis vyras atėjo.

Man vis atrodo: ne tiek šviesos nuo židinio sklinda,

355 Kiek nuo jo plikės! Žiūrėk – ant makaulės plauko nė vieno.“

Tuosyk jis kreipės į Odisėją, tvirtovių grioviką:

„Gal tu sutiktum, svety, bernaut pas mane, jei samdyčiau,

Kaimo kokiam pakrašty už algą pastovią ir gerą?

Ten erškėčių tvoroms pripjautum, medžius pažiūrėtum.

360 Duonos tada kasdien privalgyti sočiai turėtum,

Plėštum sau mano drabužį, ir apavą kojom pridėčiau.

Betgi, prie duonos dykos pripratęs, tad stoti prie darbo

Noro nebus, geriau tarp žmonių sukiotis ir tukti,

Išmaldos prašant visus, kad pilvą besotį prikimštų.“

365 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Kad, Eurimachai, darbe pamėgintume eiti lenktynių

Gražų pavasario metą, kai dienos gerai pailgėja,

Pievoj, kur stora žolės! Aš lenktąjį dalgį turėčiau,

Tokį pat gautum ir tu, į pradalgę stotum abudu,

370 Nieko nedėję burnon, lig nakčiai, kol pievos neliktų!

Arba kad aš išeičiau į dirvą su jaučiais didžiuliais,

Dvyliais, sakysim, kokiais lankoj priėdusiais sočiai,

Pora vienmečių tvirtų, kuriuos valdyti nelengva,

Ketverto varsnų lauke, ir arklui dirva pasiduotų, –

375 Tu pažiūrėtum, kokias tiesias aš vagas išvaryčiau.

Arba jei karą kur nors Kronionas leistų pakelti

Šiandien, ir aš dvi ietis ir gerą skydą turėčiau,

Galvą nuo smūgių man dengtų kuoduotas šalmas varinis, –

Tu pamatytum mane tarp pirmų kovotojų stovint

380 Ir su patyčiom daugiau tu man neprikaišiotum pilvo.

Tu mat stačiokas baisus, netašytas, per daug pasipūtęs,

Dargi tariesi labai galingas ir tikras didžiūnas

Vien tik dėl to, kad žmonių, tikrai drąsių, neregėjai.

Jei Odisėjas pareitų ir grįžtų į tėviškės šalį –

385 Šitos štai durys, žiūrėk, nors jos pakankamai plačios,

Liktų per siauros bemat, laukan išvirstančiam kūliais.“

Taip jis kalbėjo. Širdis Eurimachui užvirė baisiai,

Ir, pažiūrėjęs skersom, atrėžė žodžiais sparnuotais:

„Greit tu man, valkata, prisiprašysi! Prakalbas ilgas

390 Droš dar čia jis įžūliai, kur vyrų tiek prisirinkę!

Gėdos neturi. Ar vynas protą sumaišė, ar tokis

Pusgalvis tu visuomet, tauški, kas ant seilės užeina?

O gal pakvaišęs džiaugsmu, kad įveikei elgetą Irą?“

Šitai pasakė ir griebė suolelį. Šviesus Odisėjas

395 Prie Amfinomo Dulichijiečio kelių pasviro,

Nes Eurimacho pabūgo. Suolelis į dešinę ranką

Vyno pylėjui pataikė. Suskambo į aslą ąsotis,

Vyras suriko spigiai ir griuvo aukštielninkas žemėn.

Ėmė triukšmauti visi paskendusiuos prieblandoj rūmuos.

400 Kreipėsi vienas į savo kaimyną ir sakė jam šitaip:

„Būtų bastūnas šisai pirmiau sau galą kur gavęs,

Nei čia atėjo, tai šitiek bėdos mums nebūtų pridaręs.

Keliam vaidus dėl elgetų mes ir vaišių smagumą

Baigiame sau sugadinti, svetainėje ardą pakėlę.“

405 Tuosyk galybė šventa Telemachas prabilo ir tarė:

„Jūs kaip pamišėliai siuntat ir jau nebemokate slėpti,

Kiek kas suvalgė, kiek gėrė. Gal dievas kokis jus pjudo?

Prisivaišinę sau eikit namo ir gulkit ilsėtis,

Jeigu kam noras užėjo. Tačiau nevarau aš nė vieno.“

410 Taip jis kalbėjo. O vyrai visi tik lūpą prikando.

Iš Telemacho stebėjos, kad šitaip jis drąsiai prabilo.

Tylint visiems, pakilo ir ėmė kalbėt Amfinomas,

Niso garbingas sūnus, karaliaus Areto vaikaitis:

„Nedera niekam, bičiuliai, už tiesų ir atvirą žodį

415 Apmaudą rodyt kada ir stengtis piktu atsilygint.

Jūs nebeskriauskit daugiau pakeleivio, net tarno nė vieno

Šiukštu nelieskit nuo šiol namuose Odisėjo garbingo.

Metas mums baigti. Taures lai pripila vyno pylėjas,

Ir, jas nulieję, namo sau eikime gulti kiekvienas.

420 Šitas svetys Odisėjo namuos tegu pasilieka,

Jis Telemacho tebus: į jo pastogę atėjo.

Taip jis kalbėjo. Visiems pasiūlymas tokis patiko.

Atmiešė vyno kraterą jiems Mulijas, senas herojus

Dulichijietis, šviesus Amfinomo šauklys ir namiegas.

425 Lygiai pripylė visiems prieidamas, vyrai nuliejo

Tuoj laimingiesiems dievams ir gėrė gardžiuodamies patys.

O kai nuliejo ir, kiek širdis geidavo, išgėrė,

Vienas po kito pakilo ir gulti namo išskubėjo.

XIX GIESMĖ

Odisėjo ir Penelopės pasikalbėjimas. Kojų mazgojimas

Vienas svetainėj visoj šviesus Odisėjas paliko

Ir su Atėne abu jaunikiams prapultį rengė.

Į Telemachą tad kreipės ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Reik, Telemachai, ginklus iš menės išnešt ir paslėpti,

5 Tuotarp jaunikiams, jei kas pasigedęs pradės klausinėti,

Žodžiais švelniais galėsi sakyt ir paaiškinti šitaip:

„Išnešiau slėpti nuo dūmų, visai nebe tie jau atrodo,

Kaip Odisėjas paliko, išeidamas žygin prieš Troją.

Baisiai jie bjaurūs dabar, nes apgulė suodžiais iš krosnies.

10 Svarbų dalyką, be to, dar priminė man Kronionas:

Galite kartais, vynu pasigėrę ir vaidytis ėmę,

Vienas kitą sužeist, krauju subjaurodami puotą

Su piršlėmis: geležis it apdavos vyrą pritraukia.“

Taip jis kalbėjo. Sūnus paklausė mielojo tėvo,

15 Auklę pasišaukė tuoj, Euriklėją seną, ir tarė:

„Eiki, močiute, mergas šeimyninėj nūn uždaryki,

Kol aš, nunešęs viršun į ginklinę, krausiu gražiuosius

Tėvo ginklus, kurie apleisti pajuodo nuo dūmų,

Jam iš namų iškeliavus, kai aš dar buvau mažametis.

20 Šiandien juos noriu sukraut, kur židinio dūmai nesiekia.“

Jam atsakydama, tarė auklė gera Euriklėja:

„O, kad, vaikeli, dabar ateitum į protą kaip vyras,

Imtum žiūrėti namų ir nykti neduotum gėrybėms.

Betgi sakyk, kas eis tau pašviest su žiburiu rankoj,

25 Jeigu liepi tu mergų neišleisti, o jos tau pašviestų.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Mūsų svetys. Žinok, nė vieno, kas valgo man duoną,

Aš nelaikysiu be darbo, nors tolimas svečias tai būtų.“

Taip jis pasakė, ir jai pro ausis nepraslydo tie žodžiai.

30 Ji užrakino duris tarnaičių menės gražiosios.

O Telemachas ir Odisėjas, sušokę abudu,

Išnešė šalmus žibius ir ietis, aštriai išgaląstas,

Su didžiaspurgiais skydais. Paėmusi aukso žibintą,

Priekyje ėjo Paladė Atėnė ir švietė jiems kelią.

35 O Telemachas tuomet prabilo į tėvą ir sakė:

„Tėve, aš savo akim regiu stebuklus nematytus.

Sienos svetainės šitos ir menių pertvaros gražios,

Sijos eglinės lubų, jas laiką stulpai išlakieji –

Šviečia prieš mano akis kaip ugnys, žioruojančios skaisčiai.

40 Gal tai bus darbas dievų, plačiųjų padangių valdovų?“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Tu patylėk, smalsumą užkandęs, ir nieko neklauski.

Šitaip, žinok, reikalauja dievai, Olimpo valdovai.

Gulti tu eiki dabar, o aš dar menėj pabūsiu,

45 Noriu truputį mergas ir motiną tavo paerzint.

Ji tuoj raudoti pradės ir visko mane klausinėti.“

Taip jis kalbėjo, ir Telemachas į miegamą savo

Gult iš svetainės išėjo, žibintą rankon paėmęs,

Kur jis nakvojo visad, kai užeidavo miegas saldusis.

50 Atgulė ten jis dabar ir laukė Aušros gražiasostės.

Vienas svetainėj visoj šviesus Odisėjas paliko

Ir su Atėne abu jaunikiams prapultį rengė.

Tuosyk išėjo iš menės protinga žmona Penelopė,

Lyg Artemidė skaisti arba Afroditė auksuota.

55 Krasę pastatė tarnai prie ugnies, kur ji mėgo sėdėti,

Išpuoštą iltim dramblių ir sidabrais, ją buvo kadaise

Meistras Ikmalijas daręs, kojų suolelis iš vieno

Buvo prie jos pritaisytas, ir kailis gauruotas paklotas.

Taigi į ją atsisėdo protinga žmona Penelopė.

60 Ir baltarankės tarnaitės iš menės savosios atėjo,

Kraustė, kas likę, valgius, skobnis atitraukė į šalį,

Rinko taures, iš kurių jaunikiai patvirkėliai gėrė,

Baigusias degt žarijas išžarstė ant žemės ir malkų

Židinius krovė naujai apšviest ir šildyt svetainei.

65 Tuosyk Melantė vėl Odisėją užpuolė ir tarė:

„Ištisą naktį, svety, tu mums neduosi ramybės,

Slankiosi vis po namus, į mergas dilbakiuodamas nuolat?

Nešdinkis, driskiau, laukan, kiek tilpo prisivaišinęs,

Jeigu, nuodėguliu gavęs, išlėkti kaip skraistė nenori.“

70 Jai, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

„Ko gi tu lyg apduota prie manęs pristojai taip šiandien?

Ar kad aš toks nešvarus ir, menku drabužiu apsivilkęs,

Išmaldos žmones prašau? Bėda be gailesčio verčia.

Elgetų ir visų, kas klajoja, juk tokis likimas.

75 Aš kitados gyvenau tarp žmonių gražiai ir laimingai,

Pertekęs turtų buvau ir duoti užklydusiam svečiui

Nepašykštėdavau niekad, neklausiau bėdų jo nei vargo.

Tūkstančiai buvo tarnų ir krūvos gėrybių kitokių –

Viso, kuo žmonės gyvi ir gali vadintis turtingi.

80 Viską sugriovė man Kronionas, jo valiai patiko.

Taigi, mergele, žiūrėk, kad kartais ir tu neprarastum

Savo gražumo, kuriuo prieš drauges taip šiandien didžiuojies.

Gali gi krist ant tavęs kada nors šeimininkės rūstybė

Ar Odisėjas pareit. Yra ir vilties kibirkštėlė.

85 Jeigu, sakykim, jis žuvo, ir grįžtant namo nesulauksim,

Tai Telemachas jau nebemažas, garbė Apolonui,

Jojo sūnus, kurio akies išvengt neturėtų

Pasileidimas mergų: jisai jau vyras kaip reikia.“

Taip jis kalbėjo. Jo klausius protinga žmona Penelopė

90 Kreipėsi rūsčiai į mergą, vardu pavadino ir tarė:

„Nepasislėpsi tu man, besarmate, ne kartą aš tavo

Darbus piktuosius mačiau, tu galva už juos atsakysi.

Viską žinojai gerai, iš lūpų manųjų girdėjai,

Kaip aš tą svečią baudžiaus į savąją menę pakviesti

95 Ir klausinėt apie vyrą, dėl jo aš sielojuosi skaudžiai.“

Ūkvedei savo tuomet, Eurinomei, sakydama tarė:

„Kėdę atnešk, Eurinome, įklojusi kailį gauruotą,

Kad, atsisėdęs patogiai, svetys galėtų kalbėti

Ir išklausyti mane, norėsiu aš daug sužinoti.“

100 Taip ji pasakė, ir toji bemat atnešus pastatė

Krasę dailiausią ir jon paklojo kailį gauruotą.

Ilgąlaik vargęs šviesus Odisėjas minkštai atsisėdo.

Kreipėsi tuosyk į jį protinga žmona Penelopė:

„Leiski, svety malonus, tave man pirmai paklausti,

105 Kokio tu krašto žmogus, kas tavo tėvai ir gimtinė?“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Joks mirtingasis tavęs bekraštėje žemėje, žmona,

Peikt negalės, nes tavo šlovė lig padangių iškilo,

Lygu karaliaus beydžio, kuris iš dievo malonės

110 Valdo galybę žmonių ir, šalį tvarkydamas plačią,

Žiūri teisybės visur. Juodojoje žemėje auga

Miežiai jam ir kviečiai, o vaisiais lūžta jo sodai,

Avys veda be skaičiaus, žuvim jo vandenys knibžda,

Dėl išmintingos valdžios jo žmonės pertekę laimės.

115 Taigi savuosiuos namuos mane klausinėki tu visko,

Mano tačiau giminės ir gimtojo krašto neklauski, –

Manajai širdžiai gali daugiau padaryti dar skausmo,

Kai prisiminsiu. Gana prikentėjau. Labai nenorėčiau

Čia, svetimuos namuos atsisėdęs patogiai, raudoti

120 Ir aimanuoti; be to, ir išvis nederėtų liūdėti.

Gali tarnaičių kuri arba tu pati dar supykti

Ir pasakyti – vynu pasigėręs, ašaras lieja.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Man, kas tik buvo gražu, svety – ir veidą, ir stotą

125 Pavertė niekais dievai nemirtingi, kai kilo prieš Troją

Argo herojai, su jais ir manasis šviesus Odisėjas.

Jeigu jis grįžęs dabar man būtų gyvenimo ramstis –

Mano šlovė padidėtų, šviesiau man būtų pasauly.

Šiandien tik ašaros vienos, vargų negailėjo man dievas.

130 Kiek salose aplink viešpatauja galingų didžiūnų,

Dulichione, Same ir apaugusiam giriom Dzakinte,

Kiek tiktai rasi didžturčių aukštoj, uolotoj Itakėj, –

Peršas per jėgą visi ir namus jau baigia prašvilpti.

Nebe galvoj todėl man svečiai nei vargšai benamiai,

135 Priebėgos iešką, nei mūsų šaukliai, žmonėms patarnaują.

Vien Odisėjo ilgiuos ir širdį sau aitrinu nuolat.

Skubina jie vestuves, o aš vis noriu nuvilkint.

Laimei, sumanymą gerą man teikėsi dievas įkvėpti:

Menėj stakles pastačiau ir austi įrietus pradėjau

140 Didelį, ploną audimą, o jiems tolydžio kartojau:

„Vyrai mieli, jaunikiai, kurie, Odisėjui pražuvus,

Siūlot man ranką, turėkit kantrybę, palaukit, kol baigsiu

Austi audimą (kad man nenueitų metmenys niekais) –

Įkapes tėvui Laertui, idant, kai moira piktoji

145 Jo išsivesti ateis mirties, viską migdančios, dieną,

Nepriekaištautų piktai kokia achajė prieš žmones:

Turto galybę prikrovė, o guli antai be drobulės.

Taip aš kalbėjau, ir tuo patikėjo vyriškos širdys.

Taigi aš, būdavo, sėdžiu perdien ir audžiu audimą,

150 O kai sulaukiu nakties – išardau, užsidegusi šviesą.

Trejetą metų slapsčiaus ir taip achajus suvedžiojau.

O ketvirtieji kai metai atėjo, ir, mėnesiams dylant,

Horos apskriejo ratu, dienų prariedėjo daugybė,

Ėmė tarnaitės mane ir įskundė, tos besarmatės,

155 Vyrai, užklupę staiga, sugavo ir baisiai vainojo.

Taigi turėjau audimą pabaigti, nors aš nenorėjau.

Šiandien vestuvių išvengt negaliu, nebemoku surasti

Sau išeities jokios. Tėvai, prispyrę abudu,

Verčia tekėti, sūnus už turto eikvojimą pyksta,

160 Jis pilnametis dabar, supranta viską ir gali

Rūpintis savo namais, ir Dzeusas garbę jam duotų.

Betgi ir tu pasakyki dabar, iš kur esi kilęs,

Juk ne iš ąžuolo, ne iš akmens, kaip ta pasaka seka.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

165 „Žmona didžiai garbinga Laerto sūnaus Odisėjo!

Tu nenurimsi turbūt, kol mano kilmės neišklausi?

Aš pasakysiu ją tau, nors man iškentėti reikėtų

Dvigubą skausmą dėl to. Nesunku juk suprasti, kad žmogų,

Daugelį metų, kaip aš, toli nuo gimtinės blaškytą

170 Po svetimuosius kraštus, prispaudžia sielvartai sunkūs.

Aš pasakysiu tačiau, ko tu teiraujies ir klausi. –

Marių tamsių vidury iškilus graži ir derlinga

Kretos sala, vandenų apsupta, žmonių joj gyvena

Nesuskaityta daugybė, devynios dešimtys miestų.

175 Tikras kalbų ir genčių margumynas: ten ir achajų,

Ir narsingųjų kretiečių tikrų, tenai ir kidonų,

Lygiai dorėnų ten gentys bent trys, ir šviesiųjų pelasgų.

Tarpu jų miestų Knosas didžiausias, tasai, kur Minojas

Iš visagalio Kronido malonės devynmečiais valdė.

180 Tėvo jis mano, Deukaliono šlovingojo, tėvas.

Idomenėjas ir aš – du sūnūs Deukaliono.

Idomenėjas laivuos lenktanosiuos tuomet su Atridais

Prieš Ilioną išėjo. O mano vardas Etonas.

Aš jaunesnysis, o jis vyresnis ir daug karingesnis.

185 Ten Odisėją mačiau ir dovanas duoti turėjau.

Buvo į Kretą tuomet jį vėjų galybė atvarius,

Plaukiant į Troją, kai jie prie Malėjų nukrypo nuo kelio.

Jis Amnise apsistojo, ten, kur Eileitijos urvas,

Prieplaukoj nepatogioj, ir ten vos nežuvo per vėtrą.

190 Idomenėjo ieškot netrukus atėjo į miestą,

Jį bičiuliu geriausiu ir ištikimiausiu vadino.

Betgi jau aušo dešimtas, o gal vienuoliktas rytas,

Kai lenktasnapiais laivais tas buvo išvykęs į Troją.

Tuosyk į savo namus ir pakviečiau aš Odisėją,

195 Jį vaišinau gražiai, nes visko gausiai turėjom.

Vyrams taip pat kitiems, seniesiems jo bendražygiams,

Duonos daviau ir vyno tamsaus, man žmonės sudėjo,

Jaučių pripjauti liepiau, kad širdys visiems atsigautų.

Dvylika ten dienų praleido šviesūs achajai.

200 Šėlo Borėjas smarkus, žmogus pastovėt negalėjo

Stačias ant žemės, jį siuntė, matyt, koks dievas negeras.

Tryliktą dieną vėjas nutyko, ir jie iškeliavo.“

Paistė, melavo jis daug, bet viskas atrodė teisybė.

Ašaros klausančiai plūdo, ir tirpo skruostų raudonumas.

205 Kaip aukštašlaičiuos kalnuos kad tirpsta pavasarį sniegas,

Suneštas žiemą Zefyro, paskui jau sudildytas Euro,

Virsta plačiais vandenim, ir upės krantų neberanda, –

Šitaip gražiaisiais skruostais jai ašaros plūdo, beraudant

Mielojo vyro, kurs buvo čionai. Šviesus Odisėjas

210 Ašaras matė žmonos ir jos gailėjo širdingai.

Vis dėlto žvelgė akim atšiauriom, lyg iš rago ar plieno,

Ir nemirksėjo nė kiek: jis ašaras savo suvaldė.

O kada ašarom sau palengvino moteris širdį,

Kreipėsi vėlei į jį ir sakė jam žodžiais maloniai:

215 „Bet aš norėčiau, svety, ar teisybę sakai, įsitikint,

Ar iš tikrųjų tu vyrą su jo šviesiais palydovais

Būsi vaišinęs savuosiuos namuos, kaip man čia kalbėjai.

Taigi sakyki, kokiais drabužiais tą kartą vilkėjo,

Kaip jis atrodė, ir kas bendražygiai buvo drąsieji?“

220 Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Baisiai man, žmona, sunku, po šitokio laiko ilgiausio

Viską tiksliai atsimint. Jau dvidešimt metų praslinko,

Jam iškeliavus iš ten ir mano gimtinę palikus.

Bet pasakyti galiu, kaip man atminty tebešmėkšo.

225 Vilnų raudonu rūbu šviesus Odisėjas vilkėjo,

Dvigubo pločio, ir jo auksinę sąsagą laikė

Smeigės dvigalvės, gražus paveikslas sąsagoj buvo:

Priekinėm kojom pastvėręs, šuva dėmėtam elniukui

Taikės suleisti dantis. Visi, kas matė, stebėjos

230 Jaisiais, auksiniais abiem: viens laikė auką už sprando,

Kitas norėjo ištrūkt ir spardėsi kojom kiek gali.

O apačioj ant kūno mačiau aš dailų chitoną.

Tartum svogūno lukštelis kad esti švelnus, kai išdžiūsta,

Tokis chitonas jo buvo – plonutis ir baltas kaip saulė.

235 Moterys mūsų juo atsidžiaugti ilgai negalėjo.

Aš pasakysiu dar tau, o tu įsidėki į širdį:

Aš nežinau, ar taip ir namie Odisėjas nešiojo.

Ar bendražygių kuris, beplaukiant laivu, drabužį tą davė,

O gal bičiulis koks nors svetimšalis, kurių Odisėjas

240 Daugel turėjo: mažai kas achajų buvo jam lygus.

Jam kalaviją daviau, dviašmenį, varinį, ir gražų

Purpuraspalvį apsiaustą bei apsiuvu puoštą chitoną.

Tvirtasuoliu laivu, gražiai palydėjęs, išleidau,

Buvo su juo šauklys, gal keletu metų vyresnis,

245 Jo palydovas. Galiu pasakyti, ir tas kaip atrodė.

Saule nudegęs rudai, kuprotas, plaukais garbiniuotais,

Ir Euribatas vardu. Visų bendražygių labiausiai

Jį Odisėjas brangino: tasai mat viską išmanė.“

Taip jis kalbėjo, o ją didesnis dar ėmė graudumas,

250 Ji mat žinojo žymes, dabar Odisėjo minėtas.

O kada ašarom sau palengvino moteris širdį,

Kreipėsi vėlei į jį, sakydama žodžiais maloniai:

„Taigi nuo šiandien, svety, nors vargšas buvai ligi šiolei,

Meilę tu mūsų namuos ir pagarbą tikrą matysi.

255 Aš jam pati daviau drabužius, kuriuos čia minėjai,

Dailiai sudėjau klostes ir susegiau sąsaga brangia, –

Bus papuošimas, sakiau. Daugiau niekados nesulauksiu

Jo parkeliaujant namo į mielą tėviškės žemę.

Tai nedalia gaubtuoju laivu Odisėją patraukė

260 Į Ilioną prakeiktą, geriau neminėti jo vardo.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Žmona didžiai garbinga Laerto sūnaus Odisėjo!

Savojo grožio tu sau nežudyk ir širdies nekamuoki,

Šitaip raudodama vyro, tačiau ir papeikt negalėčiau.

265 Juk dorovinga žmona ir prastesnį vyrą aprauda,

Jeigu mylėjo tikrai ir vaikų su juo susilaukė.

O Odisėjas dievams nemirtingiems, sako, prilygęs.

Vis dėlto liaukis raudot ir, ką tau sakysiu, dėmėkis.

Tikrą teisybę kalbėsiu, tavęs suvedžiot nenorėdams,

270 Ką man kur teko girdėt apie Odisėjo grįžimą.

Jis netoli jau nuo čia, tesprotų žemėj derlingoj,

Gyvas ir sveikas, ir daug brangenybių vežas gražiausių,

Kiek prisirinko po žmones. Tačiau savo gaubtąjį laivą

Su bendražygiais mielais pražudė jūroj tamsiojoj,

275 Kai iš Trinakijos plaukė: ant vyrų baisiai įtūžo

Helijas ir Kronionas, kad jaučius šventuosius išpjovė.

Jie ir paskendo visi be perstojo šniokščiančioj jūroj.

Tik Odisėją ant laivo skeveldros atnešė bangos

Pas fajakus, kurie dievų nemirtingų gentainiai.

280 Priėmė jį nuoširdžiai ir pagarbą rodė kaip dievui,

Davė jam daug dovanų ir siūlėsi patys parvešią

Gyvą ir sveiką namo. Jau seniai Odisėjas turėjo

Būti savuos namuos, bet jam ne pro šalį atrodė

Turtų dar kiek pasirinkt ir žemių daugiau apkeliauti.

285 Kas gal į naudą išeit, labiau už visus Odisėjas

Mato ir žino, ir niekas su juo negalės susilygint.

Šitaip man sakė patsai tesprotų karalius Feidonas.

Jis ir prisiekė šventai, nuliedamas rūmuose auką,

Kad jau ir laivas nuleistas, ir kelio draugai numatyti,

290 Kas jį turės palydėt į mielą tėviškės žemę.

Leido jis man išvykti pirmiau, pasitaikė tesprotų

Laivas, kurs taisėsi plaukt į Dulichioną kvietingą.

Ir Odisėjo turtus surinktuosius parodė Feidonas.

Lig dešimtosios kartos vaikams galėtų pakakti:

295 Tokios karaliaus rūsiuos gėrybių jo krūvos gulėjo.

Pats Odisėjas išvykęs Dodonėn, panoręs išgirsti

Valią Kronido iš ąžuolo švento aukštakamienio,

Kaip jam sugrįžti namo, Itakės žemėn derlingon,

Po nebuvimo taip ilgo – viešai ar kuo prisimetus.

300 Taigi žinok, jis gyvas ir sveikas, artėja kas dieną

Jo sugrįžimas. Toli nuo savųjų ir tėviškės žemės

Nebeužtruks ilgai, aš galiu savo galva prisiekti.

Dzeusas, pirmasis dievų, tegirdi ir stalas šių vaišių,

Ir Odisėjo šviesaus židinys, kurį aš pasiekiau –

305 Visa, kaip aš sakau, turės atsitikti netrukus:

Metai nespės pasibaigt – ir pareis namo Odisėjas,

Mėnuo vos senas sudils, ir jaunas spės sužibėti.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Kadgi taip būtų, svety, kad tavo žodis įvyktų!

310 Mano gerumą tuomet pamatytum, kai dovanas gautum

Tokias gausias, jog pamatęs kiekvienas vadintų laimingu.

Betgi man nuojauta sako, kaip visa turės pasibaigti:

Nei Odisėjas namo nepareis, nei tavęs neišrengsim

Dailiai kelionėn, nes tokio namuos nebėra šeimininko,

315 Kaip Odisėjas kad buvo tarp vyrų (o, jeigu jis būtų!),

Svečiui garbingam priimt ir jam į kelionę išleisti.

Jūs gi, mergaitės, svečią nuprauskit ir klokit į lovą

Patalą minkštą su marškom margom ir užklodais vilnų,

Kad pamiegotų šiltai, kol brėkš Aušra auksasostė.

320 Rytą išmaudysit jį ir kūną įtrinsit alyvom,

Kad, atsisėdęs svetainėj šalia Telemacho, galėtų

Jis pusryčiaut, ir vargas bus tam, kuris pamėgintų

Vėl jį begėdiškai niekint ir skaust. Tam žmogui jau vietos

Mūsų namuos nebebus, nors purkštautų, perimtas pykčio.

325 Kaipgi, svety, galėtum patirt, kad aš pranašesnė

Išminčia savo ir galva už moterį kitą kiekvieną,

Jeigu tu, nenusimaudęs ir šitaip prastai apsirengęs,

Gautum sėdėti puotoj? Žmogus trumpaamžis šioj žemėj.

Kas, lyg beširdis baisus, taip niekam širdies neparodo, –

330 Linki tokiam visi, kad jį lydėtų nelaimės

Gyvą, o po mirties – kad niekintų jo atminimą.

Kas prigimties jautrios ir kitą moka atjausti –

Šitokio vardą ir šlovę plačiai paskleidžia pasauly

Žmonės praeiviai, ir jį su pagarba mini kiekvienas.“

335 Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Žmona didžiai garbinga Laerto sūnaus Odisėjo!

Patalo minkšto ir marškų margų negaliu bepakęsti

Aš nuo dienos, kai Kretos kalnų snieguotos viršūnės

Dingo iš mano akių, laivu gaubtuoju išplaukiant.

340 Aš pagulėsiu ir taip, man įprastos naktys bemiegės.

Tūkstančius ilgus naktų, nepatogiai kur susirietęs,

Bluosto akių nesudėjau ir laukiau Aušros gražiasostės.

Kojų plovimas taip pat nebemielas ir manajai širdžiai

Džiaugsmo neduos. Neleisiu paliesti jų mergai nė vienai

345 Jaunai iš tų, kurios čia rūmuose tau patarnauja.

Gal tik senutei kokiai, maloniai bei rūpestingai,

Vargo regėjusiai tiek, kiek man jo teko išvargti.

Jai gal ir drįsčiau aš duot savąsias kojas paliesti.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

350 „Niekad dar, mielas svety, nebuvo toks išmintingas

Ir malonus žmogus užklydęs į mūsų pastogę.

Taip apgalvotai ir taip suprantamai dėstai tu viską.

Vieną senutę turiu, apdairią ir gerą be galo,

Manąjį vyrą vargdienį ji auklėjo ir užaugino,

355 Rankom savom priėmusi jį, kai močia pagimdė.

Nors jau labai silpna, tačiau numazgos dar tau kojas.

Kelkis ir būki gera, Euriklėja mano mieloji,

Kojas nuplauk senam šeimininko vienmečiui, tikriausiai

Ir Odisėjo rankos ir kojos bus tokios, kaip šito.

360 Negandai ir vargai susendina žmogų be laiko.“

Taip ji kalbėjo. Senutė užsidengė rankomis veidą.

Ašaros gailios byrėjo, ir ji kukčiodama tarė:

„Vargas baisus be tavęs, vaikeli. Kaip niekam, tau Dzeusas

Savo rūstybę parodė, nors dievo širdingai bijojai.

365 Kas gi sudegino kur perkūnų valdovui Kronidui

Šitiek ir kulšių riebių, ir tokių hekatombių rinktinių,

Kiek paaukojai tu su malda, kad leistų sulaukti

Šviesią senatvę pačiam ir sūnų gražiai užauginti.

Betgi jis vargšui dabar tau atėmė grįžtamą dieną.

370 Gal ir iš jo tolimiausiam krašte kur tyčiojas mergos.

Kai į turtingus namus užeina prašyti pagalbos,

Lygiai kaip štai iš tavęs nūn juokiasi mūsų begėdės.

Jų pašaipų ir patyčių piktų išvengti norėdams,

Kojų neduodi joms plauti. Tad šį malonumą paliko

375 Man Penelopė protinga, duktė Ikarijo seno.

Aš numazgosiu tau kojas ne tiek dėl mielos Penelopės,

Kiek dėl tavęs paties: man palietė širdį krūtinėj

Gailestis didis. Klausyki dabar, ką aš pasakysiu.

Daugel visokių vargingų svečių pas mus čia užeina,

380 Betgi nebuvo nė vieno, sakau, kurs taip panėšėtų

Į Odisėją, kaip tu, ūgiu ir balsu, ir iš kojų.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Taigi, močiute, taip šneka visi, kas matė bent sykį

Mudu abu – esą mes panašūs vienas į kitą,

385 Lygiai kaip tu kad sakai, tiksliai pastebėjusi viską.“

Taip jis kalbėjo. Senutė pasiėmė šviesią praustuvę,

Skirtąją kojoms mazgot, vandens jon šalto pasėmė,

Kita tiek karšto įpylė. Tuo tarpu šviesus Odisėjas

Nugręžė veidą tamson, prie židinio greit atsisėdęs:

390 Šovė mat jam į galvą mintis, kad, randą užčiuopus,

Auklė jį gali pažint ir paslaptį visą išduoti.

Ėmė ta kojas mazgot šeimininkui ir tuoj atpažino

Randą, kur šernas kadais baltąja iltim išplėšė,

Kai prie Parnaso jis lankės pas motinos tėvą garbingą,

395 Pas Autoliką ir sūnus. Pranoko visus Autolikas

Priesaikom ir klastom, kaip elgtis jį buvo išmokęs

Dievas Hermėjas, kuriam avinėlių jis ir ožkyčių

Degino kulšis geriausias, o tas jį globojo ir gynė.

Tas Autolikas atvykt į Itakės šalį derlingą

400 Sykį pataikė tuomet, kai jo dukteriai gimė berniukas.

Tad Euriklėja vaiką paguldė seneliui ant kelių

Po vakarienės, gražiai pavadino ir tarė jam šitaip:

„Tu, Autolikai, pramink jį vardu, pritinkančiu sūnui

Tavo garsingos dukters, kurio taip norėjai ir laukei.“

405 Ir Autolikas tuomet į vaikus pasisuko ir tarė:

„Mylimas žente ir dukra! Praminkite jį, kaip sakysiu.

Susipykau su daugybe žmonių, keliaudamas šičia,

Moterų lygiai ir vyrų, gyvenančių žemėj derlingoj.

Tajam piktumui atmint pavadinkite jį Odisėju.

410 Jeigu paaugęs ateis į Parnasą manęs aplankyti

Močios savosios namuos aukštastogiuos, kur mano gėrybės,

Apdovanosiu aš jį ir linksmą namo išlydėsiu.“

Ir Odisėjas nuėjo paimt dovanų pažadėtų.

Jam Autolikas ir sūnūs visi Autoliko paspaudė

415 Ranką kaip svečiui mielam ir sveikino žodžiais širdingais.

O Amfitėja, senelė, glėbin Odisėją pastvėrė,

Meiliai bučiavo jo galvą, akis išbučiavo gražiąsias.

Ir Autolikas šviesus sūnums garsingiems įsakė

Puotą iškelti, o tie, paklausydami tėvo liepimo,

420 Veislinį jautį penkergį tuojau parsivarė iš lauko.

Odą nulupo, stambiais gabalais sukapojo jį visą,

Mėsą supjaustė smulkiau ir, patogiai ant iešmų pavėrę,

Iškepė visą gražiai ir lygiom dalim padalijo.

Ištisą dieną paskui, kol saulė šviesi nusileido,

425 Smagūs sėdėjo puotoj ir buvo patenkinti vaišėm.

Kai nusileido jau saulė, ir sutemos apgaubė žemę,

Gulti nuėjo visi ir dovana miego gardžiavos.

Vos tiktai ryto duktė Aušra rožiapirštė prašvito,

Tuoj Autoliko vaikai šunis greituosius paleido

430 Ir į medžioklę patraukė, su jais ir šviesus Odisėjas

Ėjo kartu. Apaugusio giriom tankiausiom Parnaso

Aukštas viršūnes pasiekė ir laipiojo kriaušiais vėjuotais.

O kada saulė plačiuosius laukus spinduliais apibėrė,

Iš lėtasrovio tylaus Okeano gelmių išriedėjus,

435 Baigę medžioklę tuomet, atgal jie leidos į slėnį.

Priekyje bėgo, pėdų ieškodami, šunys, o paskui

Ėjo vaikai Autoliko, su jais ir šviesus Odisėjas

Žengė pirmasis, mosuodamas rankoj giliasmigę ietį.

Šerno didžiulio landa tankumynėj turėta iš seno.

440 Ten neužpūsdavo niekad drėgme alsuojantys vėjai,

Ir neįšviesdavo saulė kaitri spinduliais sidabriniais,

Nei smarkiausias lietus neužlydavo: toks tankumynas

Buvo aplink, ir lapų storai gulėjo prikritę.

Šernas išgirdo šunis bei žingsnius medžiotojų vyrų.

445 Kai prisiartino tie, kaip žaibas šoko iš laužo,

Ilgus šerius pašiaušęs ir baisiai akim sužaibavęs,

Tiesiai po kojų. Tuomet Odisėjas, kurs ėjo pirmasis,

Puolė ant šerno, sugniauždamas ietį rankoj galingoj,

Taikėsi žvėrį nusmeigt, bet šernas atšoko į šalį

450 Ir apsigręžęs medžiotoją griebė už kulšies virš kelio,

Gabalą gerą išplėšė, nors kaulo dantim nepasiekė.

Greit Odisėjas į dešinį petį jam susmeigė ietį,

Žibantis galas aksties pro pasmakrę visas išlindo.

Žemėn parkrito žvėris ir kvapą išleido sukriukęs.

455 Šerną aptvarkė bemat Autoliko sūnūs vikrieji.

O Odisėjo beydžio, dievams prilygstančio, žaizdą

Dailiai užrišo ir užkalbėję sulaikė plūdimą

Juostančio kraujo, tuomet jie visi pas tėvą sugrįžo.

Jį Autolikas senasis ir sūnūs visi Autoliko,

460 Žaizdą sugydę gražiai ir dovanas brangias įdėję,

Sveiką ir linksmą išleido linksmi į gimtąją šalį,

Mielą Itakę. Nudžiugo tėvas ir močia garbioji,

Sūnui sugrįžus namo, ir ėmė teirautis ir klausti,

Kas sužalojo taip jį. Sūnus apsakė jiems viską:

465 Šernas jį iltim baltom, išėjusį kartą medžioti

Su Autoliko vaikais į Parnasą, užpuolęs apdraskė.

Taigi, palietus dabar ir užčiuopusi randą, senelė

Jį atpažino, sumišo ir koją paleido iš rankų.

Tėškė praustuvėn pėda, net indas varinis suskambo

470 Ir pasiūbavo, pasviręs į šoną, vanduo išsiliejo į aslą.

Džiaugsmas ir skausmas drauge užliejo širdį senutei,

Ašarom akys pasruvo, ir balsas gerklėj užsikirto.

Smakrą pasiekė ranka ir, švelniai paglosčiusi, tarė:

„Nėr abejonės, tu Odisėjas, o aš gi, vaikeli,

475 Nepalytėjus pirmiau, šeimininko pažint negalėjau.“

Į Penelopę tuomet akimis paskersavo senelė:

Ji mat norėjo parodyt, kad mylimas vyras parėjęs.

Ta nepagavo jos žvilgsnio ir nieko suprast negalėjo:

Dėmesį jos paklaidino Atėnė. Šviesus Odisėjas

480 Dešine čiupo ir tuoj už burnos nustvėrė senelę,

O su kairiąja artyn prie savęs pasitraukė ir tarė:

„Nori mane pražudyti, močiute? Prie savo krūtinės

Užauginai kitados. Aš, sielvartų daug iškentėjęs,

Po devyniolikos metų grįžau į tėviškės žemę.

485 Tu pažinai tuojau, širdin tau įkvėpė dievas,

Betgi tylėk, kad niekas daugiau namuos neišgirstų.

Štai ką aš tau pasakysiu, ir tai turės atsitikti:

Jeigu man dievas padės jaunikius įžūliuosius įveikti,

Aš ir tavęs neaplenksiu tikrai, nors mano tu auklė,

490 Laikui atėjus, namuos iškarti mergas palaidąsias.“

Jam Euriklėja protinga, į tai atsakydama, tarė:

„Kokis čia žodis, vaikeli, pro tvorą dantų tau prašoko!

Širdį tu mano pažįsti: palenkti pigiai nesiduoda,

Kaip geležis aš laikysiuos arba kaip akmuo patvariausias.

495 Dar pasakysiu aš tau, o tu įsidėki į širdį:

Jeigu tik dievas padės jaunikius įžūliuosius įveikti,

Rūmų tarnaites visas aš tau lig vienos išskaičiuosiu,

Tąsias, kur darė negarbę, ir tas, kur liko nekaltos.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

500 „Kam jas, močiute, sakyt? Nėra tau reikalo jokio,

Pats pamatysiu dabar ir pats pažinsiu kiekvieną.

Tu tik burnos nepraverk ir dievų pasikliauki malone.“

Taip jis kalbėjo. Senutė pakilus nuėjo per menę

Naujo vandens atsinešt, nes senąjį visą išliejo.

505 Kai numazgojo švariai ir kvapiom alyvom įtrynė,

Krasę atgal prie ugnies arčiau Odisėjas patraukė,

Geidė, kad būtų šilčiau, ir skurliais prisidengė randą.

Užvedė kalbą tuomet protinga žmona Penelopė:

„Leisk, malonusis svety, tave man truputį paklausti,

510 Greitai jau metas ateis mums poilsio mielo keliauti,

Jeigu dar miegas saldus, įveikęs rūpesčius, ima.

Man Kronionas vargų marias be krašto paskyrė.

Dieną paguoda visa, kad, ašarą karčią nubraukus,

Darbo galiu nusitvert ir tarnaites namie prižiūrėti.

515 O kai ateina naktis ir traukia guolin kiekvieną,

Lovon ir aš gulu, tačiau pavargusiai širdžiai

Rūpesčiai sunkūs neduoda užmigt ir dūsauti verčia.

Lygiai kaip ta Pandarėjo duktė Aedonė pilkoji

Giesmę užsuokia gražiai, vos pavasaris spėja išaušti,

520 Saugiai tarp lapų vešlių pasislėpusi krūmuos žaliuosiuos;

Balsas jai mainosi greit ir liejasi graudžiai, skardingai,

Verkiančiai savo sūnaus Itilo, kurį ji per klaidą

Užmušė kardu tuomet (vienatinį Dzeto valdovo), –

Lygiai taip blaškosi mano širdis, ką nūn pasirinkti:

525 Ar prie sūnaus gyvent ir saugoti visa tvarkingai,

Aukštastogius namus, tarnaites ir savąjį kraitį,

Vyro patalą gerbiant ir bijant žmonių papeikimo, –

Ar pasirinkti sau vieną, kuris, tarp achajų geriausias,

Peršasi man seniai ir išpirkų duoti nešykšti.

530 Kol dar mažytis buvo sūnus, neatėjęs į protą,

Aš negalėjau tekėt ir iš vyro namų pasitraukti.

Nūn, kai užaugo jisai, kai vyras yra pilnametis,

Pats pageidauja, kad aš iš namų išeičiau pas tėvą, –

Pikta dėl turtų mat jam, kuriuos eikvoja achajai.

535 Bet pasiklausyk ir man pasakysi, ką reiškia toks sapnas.

Dvidešimt, rodos, žąsų, lovy turlendamos, lesa

Mūsų kieme kviečius, žiūriu aš į jas ir džiaugiuosi.

Bet iš kalnų nusileidžia staiga riestasnapis erelis,

Griebia jas už kaklų ir smaugia, tos paslikos visos

540 Lieka gulėti kieme, o jis pakyla į orą.

Kūkčioju be paliovos, raudodama gailiai per sapną,

O gražiakasės achajės ramina ir guodžia apstoję,

Verkiančią graudžiai, kad mano žąsis pasmaugė erelis.

Tuotarp jis atskrenda vėl ir, aukštai ant kraigo nutūpęs,

545 Kalba žmogaus balsu ir, mane užjausdamas, sako:

„Nusiramink, dukterie Ikarijo, tėvo garbingo,

Tu čia ne sapną regi – tikrovę, įvyksiančią greitai.

Žąsys – tavo jaunikiai, o aš, lig šiolei erelis,

Paukštis tebuvęs, dabar sugrįžau kaip vyras tavasis

550 Ir jaunikiams visiems aš prapultį baisią surengsiu.“

Taip man pasakė erelis, ir sapnas saldusis nutrūko.

Aš tuoj pašokau ir bėgau žąsų žiūrėti į kiemą.

Turškė lovy jos, kaip visuomet, graibydamos grūdus.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

555 „Reikalo jokio nėra tau, žmona, nuostabų sapną

Aiškinti dar kaip kitaip: juk pats Odisėjas pasakė,

Kuo pasibaigs vargai – mirties bedugnė jaunikiams

Jau atsivėrus visiems: giltinės neišvengs jų nė vienas.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

560 „Betgi, svety, sapnų tuščių ir nereiškiančių nieko

Kartais juk būna, ir tai, kas sapnuota, ne visa įvyksta.

Vartai mat veda dveji į bekūnių sapnų karalystę,

Kietojo rago vieni, kiti – iš drambliakaulio balto.

Sapnas, kuris pro dramblio kaulo vartus atkeliauja,

565 Mus paklaidina ir rodo vien tai, kam įvykti nelemta.

Jeigu pro švelniai nugludinto rago vartus jis ateina,

Ateitį visą tikrai jį regėjusiam žmogui pasako.

Aš abejoju, ar mano sapnas baisusis galėjo

Eiti pro juos. O būtų laimė man pačiai ir sūnui.

570 Aš pasakysiu dar tau, o tu įsidėki į galvą:

Greitai jau brėkš nelemtoji diena, kai turėsiu palikti

Aš Odisėjo namus: rytoj jų varžyboms galvoju

Dvylika kirvių statyt, kuriuos Odisėjas kadaise,

Būdavo, menėj sustato eilėn, kaip šonstulpius laivo,

575 Ir iš toli pro kilpas kotuos jų strėlę pravaro.

Taip aš jaunikiams rytoj varžybų darbą užduosiu:

Kilpinį kas lengviausiai sulenks su rankom paėmęs

Ir pro visus kirvius prašaus plunksnotąją strėlę –

Gausiu už to tekėt ir sudie pasakysiu aukštiesiems

580 Vyro namams, pilniems gėrybių ir turto visokio.

Juos prisiminsiu dažnai ir naktį per sapną regėsiu.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Žmona didžiai garbinga Laerto sūnaus Odisėjo!

Nieko nelaukus, namuos jiems tokias varžybas surenki,

585 Nes Odisėjas daugmintis šiuose namuose pasirodys,

Grįžęs pirmiau, nei vyrų kuris tą lanką pakeltų,

Stygą užtempti pajėgs ir pervarys strėlę per kilpas.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Jeigu, svety, malonėtum ilgiau, sėdėdamas menėj,

590 Pasaką tęsti, tikrai miegu neliptų blakstienos.

Betgi be miego išbūt trumpaamžiai žmonės negali

Laiką ilgesnį: dievai amžinieji visur mat nustatė

Saiką mirtingiems žmonėms, gyventojams žemės našiosios.

Taigi ir aš, viršun į savąją menę parėjus,

595 Vėl atsigulsiu į lovą, dejonėms vienoms padarytą,

Drėgną nuo ašarų mano, kai Odisėjas išėjo

Į Ilioną prakeiktą, geriau neminėti jo vardo.

Jon atsigulsiu tenai, o tu ilsėki svetainėj,

Asloje sau pasiklojęs, ar liepk, kad lovą atneštų.“

600 Šitai pasakiusi, grįžo į šviesiąją menę ant aukšto

Ji ne viena: parėjo ir ją lydėję tarnaitės.

Grįžus į viršų atgal su savo tarnaitėm, raudojo

Vėlei ji vyro brangaus Odisėjo, kol ant blakstienų

Saldųjį miegą užleido jai šviesiaakė Atėnė.

XX GIESMĖ

Prieš išžudant jaunikius

Priebuty vietą miegot pasirinko šviesus Odisėjas,

Jaučio nedirbtą odą patiesęs, ant jos pasiklojo

Kailius vilnotų avių, kurias papjovė achajai.

O Eurinomė sena jam antklodę atnešė minkštą.

5 Taip Odisėjas gulėjo, tačiau ne miegojo, o rezgė

Atpildą rūstų jaunikiams. Iš moterų pusės kaip skraistės

Išlėkė mergos, kurios su jaunikiais draikės iš seno,

Šaukė, triukšmavo dabar ir visos garsiai kvatojo.

Apmaudu juodu širdis Odisėjo krūtinėj aptvino,

10 Jis susvyravo, tačiau jo protas nuspręst neįstengė.

Ar jam iš patalo šokt ir galą visoms padaryti,

Ar pasitrainioti leist su tais palaidūnais šį kartą,

Pastarą ir paskutinį. Širdis jo krūtinėj drebėjo.

Lygiai kaip dreba kalė, apglėbusi savo šunyčius,

15 Urzgia ir gąsdina kąst, kai svetimą žmogų pamato, –

Taip jo širdis dabar dėl darbų nedorųjų drebėjo.

Trenkė sau kumščiu todėl į krūtinę ir pratarė šitaip:

„Reikia ištverti, širdie! Nepalygint baisesnę ištvėrei

Kančią, kai milžinas tas žmogėdra kiklopas prarijo

20 Bendražygius narsius. Ištvėrei, kol tavo gudrybė

Leido pabėgti iš urvo, kuriam turėjai pražūti.“

Taip jis kalbėjo dabar ir mieląją širdį ramino.

Šiai iš palengvo aprimus, krūtinėn sugrįžo kantrumas

Dar pakentėt, bet pats vis vartės nuo šono ant šono.

25 Lygiai kaip pilvą žmogus, riebumų ir kraujo pripylęs,

Kepa karštam židiny ir varto nuo šono ant šono

Ir nekantraudamas laukia, kad tas kuo greičiausiai iškeptų, –

Lygiai taip vartės dabar Odisėjas nuo šono ant šono,

Plūkėsi su mintimi, kaip pirtį pakurt palaidūnams,

30 Stojus prieš pulką vienam. Iš dangaus nusileidus, priėjo

Deivė šviesakė Atėnė, į moterį gražią pavirtus,

Ir, atsistojusi jam prie galvos, prabilo ir tarė:

„Tu ir dabar nemiegi, žmogau, vargingiausias pasauly?

Čiagi jau tavo namai, kuriuose radai tu ir žmoną

35 Savo, ir sūnų, kurio pavydėti gali kiekvienas.“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Viskas tikriausia tiesa, ką dabar tu, deive, kalbėjai.

Bet man ramybės neduoda mintis ir slegia krūtinę,

Kaipgi čia ranką pakelt prieš pulką begėdžių jaunikių,

40 Jeigu aš vienas esu, o jie suvirsta iš karto.

Širdį man slegia, be to, sunkus dar rūpestis kitas:

Jei nudaigočiau aš juos su Dzeuso ir tavo pagalba,

Kur prisiglausiu tuomet, meldžiu man tai pasakyti.“

Jam atsakydama, tarė šviesakė deivė Atėnė:

45 „Baisiai tu nepatiklus! Draugu menkesniu pasikliauna

Kitas, mirtingu žmogum, kurs išmanymo tokio neturi.

Tuotarp aš deivė esu ir saugau tave rūpestingai

Tavo pavojuos visuos. Klausyk, pasakysiu tau aiškiai:

Dešimtys penkios žmonių trumpaamžių tegu susirinkę

50 Mudu apsups pasalom, tave pasiryžę nukauti, –

Drąsiai pagrobsi tu jų galvijus su avim storavilnėm.

Taigi miegoki ramiai. Pernakt vartytis be miego –

Žmogui kankynė tikra. Tau greitai jau baigsis nelaimės.“

Šitai pasakiusi, jam ant blakstienų miegą užleido

55 Ir į Olimpą atgal šviesioji deivė parskrido.

O kai jį miegas sukaustė ir, rūpesčius leidęs užmiršti,

Sąnarius atpalaidavo, žmona susikrimtus nubudo

Ir, atsisėdusi lovoj minkštoj, pradėjo raudoti.

O kai raudodama taip pasotino ašarom širdį,

60 Į Artemidę tuomet šviesioji moteris kreipės:

„O Artemide skaisti, Kronido dukra galinga!

Strėlę paleisk į krūtinę tu man ir gyvybę atimki,

Nieko nelaukus, arba tepagrobia viesulas juodas

Ir, nulakinęs mane miglotu keliu per padanges,

65 Į Okeano, savin įsiliejančio, srovę tesviedžia,

Kaip Pandarėjo dukras kadaise nunešė vėtros, –

Tėvą ir motiną jų dievai nužudė, ir vargšės

Vienos paliko namuos. Afroditė pagailusi ėmė

Varške našlaites penėt, medum ir vynu raudonuoju.

70 Hera joms davė daugiau nei visoms mergaitėms pasauly

Veido gražumo ir proto, skaisti Artemidė – grakštumo,

Deivė Atėnė pamokė, kaip dirbti darbus dailiuosius.

Kai Afroditė šviesi išskrido į aukštą Olimpą

Dzeusą, perkūnų valdovą, prašyt, kad teiktųs mergaites

75 Dailiai už vyrų išleist (jis puikiai viską mat žino,

Laimę ir skaudžią nelaimę, nutiksiančią žmones mirtingus),

Harpijos paglemžė jas ir erinijoms negailestingoms

Padovanojo visas, kad joms tarnautų kaip vergės. –

Taip ir mane tegu leidžia nunešt Olimpo valdovai,

80 Ar tepašauna skaisti Artemidė, kad aš, į tamsiuosius

Požemius kai iškeliausiu, galėčiau regėt Odisėją,

Kad nereikėtų patirt man užgaidų vyro menkesnio.

Skausmo sunkumą žmogus tačiau dar valiotum pakelti,

Jeigu, raudojęs perdien, marindamas širdį sugeltą,

85 Naktį galėtum užmigt, nes miegas leidžia užmiršti

Visa, kas gera ir bloga, vos mums blakstienas sumerkia.

Man jau ir miegą sapnais nelemtaisiais dievas sudrumsčia.

Štai ir šią naktį jis vėl prie manęs kaip gyvas gulėjo,

Tokis, koks buvo, kai ėjo į Troją, širdis man iš džiaugsmo,

90 Vargšei, pašoko, tariau: tai ne sapnas – gyvoji tikrovė.“

Taip ji kalbėjo. Netrukus Aušra auksasostė prašvito.

Aimanas jos ir verksmą šviesus Odisėjas girdėjo.

Mintys kamavo vis jį, ir jam nelauktai pasirodė –

Bus jį pažinus žmona ir nūn galvūgaly stovi.

95 Antklodę šokęs sulankstė ir kailius, kur guolyje buvo,

Viską sudėjo čia pat ant krėslo, tik odą už durų

Išnešė vėl ir, pakėlęs rankas, jis Dzeusą maldavo:

„Tėve mūs Dzeuse! Jei davėte man, nors baisiai pabaudę,

Žemės ir marių keliais sugrįžt į šalį gimtinę,

100 Žodį kas nors iš žmonių atbudęs man tepasako

Rūmų viduj, ir tavąjį ženklą ore teišvystu.“

Taip jis maldaudamas sakė, didžmintis Dzeusas išgirdo

Ir sugrumėjo tuojau ant spindinčio skaisčiai Olimpo

Savo padangėj aukštoj. Šviesus Odisėjas nudžiugo.

105 Žodį namuos taip pat merga malėja pasakė

Tiesiai už jo, kur vyrų valdovo girnos stovėjo.

Dvylika tuosyk mergų plušėjo dirbo per dieną,

Maldamos smulkiai miežius ir kviečius, jaunikių tvirtybę.

Visos miegojo seniai, sumalusios grūdus užduotus,

110 Baigt neįstengė šita, nes buvo silpna ir menkutė.

Girnas nustojusi sukti, ji tarė žodį lemtingą:

„Tėve mūs Dzeuse, dievų ir žmonių trumpaamžių valdove!

Baisiai sugriaudėjai nūn iš padangių, žvaigždėm nusagstytų,

Nė debesėlio nėra: turbūt kam ženklą parodei.

115 Teikis ir mano, menkos vargdienės, meldimą išgirsti,

Kad paskutinis jau būtų ir pastaras kartas jaunikiams

Mūs Odisėjo namuos prašmatnią kelt vakarienę.

Keliai iš nuovargio linksta, sveikatą visą padėjau,

Duoną kasdien maldama, tespringsta šį pastarą kartą!“

120 Taip ji kalbėjo. Šviesus Odisėjas džiaugės jos žodžiais

Ir Kroniono griausmu, nes vylės atkeršyt už skriaudą.

Tuosyk gražių Odisėjo namų tarnaitės suėjo

Ir pasišildyti ugnį aukštam židiny susikūrė.

O Telemachas, gražus kaip dievas, pašoko iš guolio

125 Ir apsivilkęs ant tvirto peties kalaviją pasvėrė,

O sau po kojų baltų gražius sandalus pasirišo,

Rankon pasiėmė ietį galingą su vario viršūne

Ir Euriklėjai pasakė, įkėlęs koją per slenkstį:

„Kurgi jūs svečią namuos padėjote šiąnakt, močiute?

130 Pavalgydinot, paguldėt, ar taip prakiurksojo apleistas?

Motina mano tokia, nors proto jai nešykštėta:

Nepagalvoja ir kartais žmogų nevertą pagerbia,

O nusipelniusį tos pagarbos – kaip skurdžių išleidžia.“

Jam Euriklėja protinga, į tai atsakydama, tarė:

135 „Šiuokart nekaltą, vaikeli, tu ją apkaltinti nori.

Vyną sėdėdamas gėrė, kiek tik jo širdis pageidavo,

Valgyt, kai klausėme jį, atsakė nieko nenorįs.

Po įdomių kalbų prisiminusi guolį ir miegą,

Patalą dailiai paklot tarnaitėms motina liepė,

140 Betgi, kaip skurdžius koksai ir elgeta, vargti papratęs,

Lovoj minkštam patale gulėti jis tuoj atsisakė

Ir, pasiklojęs odą nedirbtą ir keletą kailių,

Priebuty apsinakvojo, mes antklodę davėm vilnonę.“

Taip jis pasakė, ir Telemachas iš menės išėjo,

145 Ietį paėmęs, o pora šunų pridurmu jam sekė.

Jis į vyriją skubėjo prie gražiaaulių achajų.

Pašaukė tuosyk mergas ir tarė motė šviesioji,

Peisenorido Opo duktė, stropi Euriklėja:

„Greitai, mergaitės, imkite šluotas ir menę iššluokit,

150 Kad nedulkėtų, palaistę, dailiuosius krėslus kilimais

Purpuraspalviais užklokit, o kitos stalus nuvalykit

Marių kempinėm visus ligi vieno, kraterus nušveiskit

Ir dvidugnes taures, kad žibėtų, dar kelios nueikit

Tyro vandens iš šaltinio parnešt, tik ilgai neužtrukit:

155 Šiandien jaunikiai ilgai neiškęs pas mus neatėję,

Rinksis nuo ryto, žinokit, nes šiandien didelė šventė.“

Taip ji kalbėjo, o mergos paklausė ir darė, kas liepta,

Dvidešimt šokę, išbėgo prie tamsiavandenio šaltinio,

Kitos tuoj darbo stvėrės namuos ir plušo sukaitę.

160 Pulkas nemažas žaliūkų bernų atėjo į kiemą

Ir prikapojo malkų daugybę, apsukriosios mergos

Spėjo su vandeniu grįžt nuo šaltinio, kiauliaganis doras

Trejetą kiaulių atvarė, pačių riebiųjų parinkęs.

Šniaukšti paleido visus juos į kiemą, dailiai aptvertą,

165 Kreipėsi į Odisėją ir tarė jam žodį malonų:

„Kaipgi, svety, ar tau geresni pasidarė achajai,

Ar, kaip anksčiau, iš tavęs jie tyčiojas rūmuos be gėdos?“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Lai atmokės, Eumajau, dievai už visas nedorybes,

170 Kaip nelabieji tie daro, namuos svetimuos atsisėdę.

Baisiai įžūlūs visi ir gėdą jau suvis pametę.“

Taip jie dabar abudu ramiai tarp savęs šnekučiavo.

Ir Melantėjas, piemuo ožkaganis, greitai atėjo,

Atginė būrį ožkų, iš visos bandos parinktųjų,

175 Vaišėms jaunikių papjaut, jį piemenys du atlydėjo.

Atvestas ožkas pririšo ties priebučiu rūmų balsingų,

O Melantėjas vainot Odisėją pradėjo ir tarė:

„Tu gal ir šiandien, svety, čia mūsų namuos slampinėsi,

Lįsi visiems į akis ir eit pro duris negalvosi?

180 Mudu gražiai išsiskirt negalėsim, atrodo, kol mano

Kumščio neparagausi, nes kurgi matyta pasauly

Taip įkyriai duoneliaut! Ir kitur juk vaišių netrūksta.“

Taip jis kalbėjo. Šviesus Odisėjas nesakė jam nieko,

Galva tiktai palingavo be žodžio: jo prapultį minė.

185 Tuosyk atėjo ir trečias, Filetijas, vyrų vadovas,

Atvedė riebią telyčią pietums ir ožkų nupenėtų.

Jį su galvijais šitais iš žemyno buvo atvežę

Tie laivininkai, kurie, kas tik prašo, kelia per jūrą...

Ožkas pririšo jisai ties priebučiu rūmų balsingų,

190 Pats paskubėjo artyn ir tarė kiauliaganiui šitaip:

„Kas tas, Eumajau, svetys, kuris nebe pirmą jau dieną

Vieši čia mūsų namuos? Iš kokio krašto pasauly

Sakosi kilęs? Kur jo giminė ir žemė gimtoji?

Baisiai suvargęs, tačiau kaip karalius atrodo iš stoto.

195 Skurdžium paverčia dievai ilgai klajojantį žmogų,

Kai tik jį (netgi karalių) vargai ir nelaimės prispaudžia.“

Ėjo prie svečio arčiau ir, dešinę savo padavęs,

Kreipės maloniai į jį ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Sveikas, tėveli svety! Tegu ateity tavo dienos

200 Bus laimingesnės, o šiandien vargų tau marios aplinkui.

Tėve mūs Dzeuse! Nėra už tave didesnio beširdžio

Tarpu dievų, tau negaila žmogaus, nors leidai jam gimti.

Spaudi perdėm vargais ir sielvartais trumpini amžių.

Prakaitas, kai pamačiau, išpylė, apsiverkė akys,

205 Nes pagalvojau apie Odisėją, ir jis, gali būti,

Toks apiplyšęs, kaip tu, po svetimus žmones klajoja,

Jeigu dar gyvas kame ir regi saulės žibintą.

Jeigu jau baigė vargus ir į Hado namus iškeliavo –

O! Kaip gaila šviesaus Odisėjo, kuris man jaunučiam

210 Pavedė karvių bandas kefalėnų šaly prižiūrėti.

Nesuskaitysi dabar tų bandų, nėra juk aplinkui

Kito žmogaus, kuriam taip sektųs su karvėm plačkaktėm.

Vyrai visai svetimi kasdien reikalauja suėję

Pokyliams jų atvaryti, nei jo sūnaus nesigėdi,

215 Nei visagalių rūstybės nebijo, o šiandien jau žada

Pasidalyti turtus negrįžtančio mūs šeimininko.

Daugelį kartų mintis man lindo į galvą ir knietė

Širdį krūtinėj, tik, sūnui tebesant, atrodo nedora

Taip su galvijais išeit į svetimą kraštą ir melsti

220 Svetimus žmones pagalbos, tačiau dar didesnė blogybė

Karves augint svetimiems ir vietoje sėdint kankintis.

Būčiau gal aš seniai jau kitą galingą karalių

Sau pasiprašęs globos (ilgiau nebegalima kęsti),

Bet iš galvos neišeina jisai, gal kartais sugrįžęs

225 Pirtį pakurs piršliams ir jaunikiams, jog durų neras jie.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Geras, protingas žmogus, jaučiagani, man tu atrodai,

Aiškiai dabar pamačiau, širdy išminties nestokoji.

Taigi klausyki, sakau ir didžią priesaiką duodu:

230 Dzeusas, pirmasis dievų, tegirdi ir stalas šių vaišių,

Ir Odisėjo šviesaus židinys, kurį aš pasiekiau, –

Tu nesuspėsi išeiti iš čia – ir grįš Odisėjas.

Jeigu norėsi, pats savo akim pamatysi netrukus,

Kaip sutvarkys jaunikius, kurie jo namuos valiūkauja.“

235 Tuosyk jaučiaganis vyras, jam atsakydamas, tarė:

„O! Kadgi žodžiams šitiems Kronionas leistų įvykti!

Pats pamatytum, svety, jog mano rankos dar tvirtos.“

Tuosyk Eumajas dievus nemirtingus ėmė prašyti,

Kad Odisėjui daugminčiui sugrįžti namo nekliudytų.

240 Taip jie dabar abudu ramiai tarp savęs šnekučiavo.

O Telemachui jaunikiai jau mirtį ir pražūtį rengė.

Bet iš kairės nelauktai netikėtai atskrido erelis,

Paukštis padangių aukštų, ir nešėsi baikštų balandį.

Jį pastebėjęs, tuojau Amfinomas prabilo ir tarė:

245 „Pastangos mūsų, draugai, ir kėslai užmušt Telemachą

Baigėsi niekais dabar, geriau tad eikim į puotą.“

Taip Amfinomas kalbėjo. Jo žodžiams pritarė vyrai,

Ir į šviesaus Odisėjo namus visi sugužėjo.

Drapanas savo čia pat ant krėslų ir krasių numetę,

250 Šokosi pjaut avinų ilgavilnių, ožkų nupenėtų,

Meitėlių paskerdė daug ir karvę melžiamą vieną.

Vidurius kepė čia pat ir dalijos, pilnus kraterus

Atmiešė vyno, taures jiems davė kiauliaganis senas,

Duonos atnešęs priraikė Filetijas, vyrų vadovas,

255 Į pintines kraiteles, o vyną Melantijas pilstė.

Rankomis siekė visi ant stalo išdėstytų vaišių.

O Telemachas, sumetęs gudriai, Odisėjui parodė

Vietą svetainėj dailioj, netoli akmeninio jos slenksčio,

Liepdamas jam atsisėst į kėdę prie mažo stalelio.

260 Kepsnio paskirtąją dalį padėjo ir vyno pripylė

Taurę auksinę ir kreipės į jį, sakydamas šitaip:

„Čia tu ramiai sėdėk tarp vyrų ir vyną girsnoki.

Tyčiotis žodžiais visaip iš tavęs arba ranką pakelti

Šiandien neleisiu aš niekam, namai čia ne viešbučio kokio,

265 Bet Odisėjo, kuris išvykdamas man juos paliko.

Vyrai, įspėju visus, neduokite valios liežuviui

Savo ir rankoms, nes gali vaidai ir muštynės pakilti.“

Taip jis pasakė, jaunikiai visi tik lūpą prikando,

Iš Telemacho stebėjos, kad šitaip drąsiai prabilo.

270 Tuosyk pakilo Eupeito sūnus Antinojas ir tarė:

„Nors ir labai užgauli Telemacho kalba, bet nukęskim,

Vyrai achajai, – tokiais grūmojimais šiandien prapliupo.

Dzeusas Kronidas neleido, seniai mes būtum nutildę

Rūmuos kalbėtoją šį, kurs gerklę garsiai taip laido.“

275 Šiuos Antinojo žodžius negirdom Telemachas nuleido,

Tuoju metu šaukliai skirtąsias dievams hekatombes

Varė per miestą, ir garbiniuotgalviai achajai skubėjo

Į neprašaunančio šaulio šviesaus Apolono giraitę.

Mėsą pabaigę iškept nugarinę, nuo iešmų numovė,

280 Lygiai visiems padalijo ir šaunią puotą pakėlė.

Ir Odisėjui tarnai ant stalelio atnešę padėjo

Gabalą tokio didumo, po kokį gavo kiekvienas,

Nes Telemachas, šviesaus Odisėjo sūnus, taip įsakė.

O palaidūnams jaunikiams neleido šiandien Atėnė

285 Susilaikyt nuo juokų užgaulių, kad kas kartą didesnė

Tvintų rūstybė Laerto sūnaus Odisėjo krūtinėn.

Vienas jaunikių pulke, labiau už visus pasileidęs,

Buvo Ktesipas vardu, seniau atsikėlęs iš Samo.

Tėvas turtingas begal, todėl, pasikliovęs jo turtais,

290 Piršos šviesaus Odisėjo, seniai nebegrįžtančio, žmonai.

Taigi jis ėmė kalbėt įžūliesiems jaunikiams ir tarė:

„Jūs paklausykit manęs, ką aš pasakysiu jums, vyrai.

Savąją dalį svetys, kaip jam priklausė, jau gavo.

Būtų mat buvę visai negražu ir labai neteisinga

295 Svečio nepaisyt, kai į Telemacho namus jis ateina.

Betgi aš noriu pridėt nuo savęs, kad gausiai turėtų

Kuo atsilyginti mergai prausėjai ar duot dovanėlę

Dar kam kitam šviesaus Odisėjo namuos aukštastogiuos.“

Ir, iš pintinės pastvėręs nugraužtą staibikaulį jaučio,

300 Atsivėdėjo ir leido į jį. Tačiau Odisėjas,

Galvą palenkdamas, smūgio išvengė ir nusišypsojo

Pilnu patyčių šypsniu, kai trenkė kaulas į sieną.

O Telemachas tuomet, Ktesipą vainodamas, tarė:

„Aš ne juokais pasakau: visa dar laimė, Ktesipai,

305 Kad nepataikei tu svečiui, kad jis pasitraukė nuo smūgio.

Būčiau į širdį tiesiog tau aštrią ietį suvaręs.

Tėvui nebe vestuves, o šermenis tavo atšvęsti

Būtų reikėję. Todėl, kas netinka, lai niekas nedaro

Mūsų namuos. Dabar aš matau ir permanau aiškiai

310 Visa, kas gera ir bloga, anksčiau dar buvau mažametis.

Man priderėjo tik viską nukęst ir tyliai žiūrėti,

Kaip galvijus man pjaunat pulkais, kaip duoną ir vyną

Ryjat be saiko. Vienam per sunku atsiginti nuo pulko.

Betgi jau liaukitės jūs man nuoskaudas darę, begėdžiai.

315 Jeigu aštriuoju variu mane jūs norit užmušti –

Žūti savuosiuos namuos daug kartų geriau, man atrodo,

Nei tuos šimtus nedoriausių darbų regėti kas dieną:

Kaip jie išjuokia svečius, kaip jaunas mergas ir tarnaites

Tampo be gėdos jokios ir tvirkina rūmuos gražiuosiuos.“

320 Taip jis pasakė. Visi, net kvapą sulaikę, tylėjo,

Kol pagaliau Agelajas, Damastoro vaikas, prabilo:

„Niekas neturi, draugai, už tiesų, atvirą žodį

Apmaudą rodyt kada ir stengtis piktu atsilygint.

Jūs nebeskriauskit daugiau pakeleivio nei tarno nė vieno

325 Šiukštu nelieskit nuo šiol namuos Odisėjo garbingo.

O Telemachui norėčiau ir motinai jo pasakyti

Žodį protingą, jei rastų jis kelią į jųdviejų širdis.

Kol kibirkštėlė vilties rusėjo ir šildė krūtinę,

Kad Odisėjas daugmintis sugrįš į namus po klajonių,

330 Tol negalėjome jūsų papeikti, kad laukiat ir laikot

Savo namuos jaunikius: tai daiktas kur kas malonesnis,

Nei Odisėjo sulaukti, kai atšvęstos būtų vestuvės.

Šiandien jau aišku tačiau, kad jam nebelemta sugrįžti.

Motinai savo tai visa išaiškink ir spirk, kad nedelstų

335 Eiti už vyro, kuris kilmingesnis ir dovių nešykšti,

Kad Odisėjo turtus tu pats galėtum valdyti,

Valgyt ir gerti linksmai, o ji tegu pluša pas kitą.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Ne, Agelajau! Prisiekiu aš Dzeusu ir sielvartais tėvo,

340 Kurs nuo Itakės toli kur klajoja ar mirtį sau rado, –

Motinai savo tekėt nekliudau, o priešingai – mygu,

Kad pasirinktų kurį, o aš dovanų nešykštėsiu.

Bet iš namų ją varyti griežtai, įsakymo žodžiais, –

Net pagalvoti baisu, ir dievas už tai atmokėtų.“

345 Taip Telemachas kalbėjo. Jaunikiams Paladė Atėnė

Juoką besaikį užleido, ir protas jiems susimaišė.

Kaip nesavų, žandų suvaldyt neįstengė iš juoko.

Kruviną mėsą jie rijo dabar, ir ašarų pilnos

Akys žibėjo visiems, o širdis traukė raudoti.

350 Tuosyk prabilo į juos šviesusis Teoklimenas:

„O nelaimingi! Baisi pražūtis ištiks jus netrukus,

Galvas ir veidus, ir kojas lig žemės uždengs jums tamsybė,

Raudos graudingos pakils, ir skruostus ašaros vilgys,

Sienos aptikš kraujais, bus kruvinos pertvaros gražios.

355 Priebutį rūmų regiu ir kiemą pilnus šešėlių,

Skubančių bėgti Erebo šalin, o saulė šviesioji

Gęsta padangėj plačioj, ir viską gaubia tamsybė.“

Taip jis kalbėjo, o vyrai iš jo saldžiausiai kvatojos.

Tik Eurimachas, Polibo sūnus, prabilo ir tarė:

360 „Kliedi pamišęs svetys, kurs vakar atėjo iš tolo.

Imkite, vyrai, tuojau ir jį pro duris išlydėkit,

Lai sau keliauja į aikštę, tamsu jam čionai pasidarė.“

Tuosyk prabilo į jį šviesusis Teoklimenas:

„Aš, Eurimachai, tavęs neprašau, kad išvestum į lauką,

365 Nes ir akis dar turiu, ir ausis, ir kojas abidvi,

Protas taip pat šviesus tebėra, nesu aš pamišęs,

Taigi laukan išeisiu ir pats, matau, kad artėja

Jums nedalia baisi, nuo jos neištrūksit nė vienas,

Drąsūs jaunikiai, kurie šviesaus Odisėjo pastogėj

370 Juokiatės taip iš žmonių ir darote darbus pikčiausius.“

Šitai pasakęs, išėjo iš rūmų, gražiai įtaisytų,

Ir pas Peirają sugrįžo, tas priėmė vėl jį širdingai.

Tuosyk jaunikiai visi tarp savęs susižvalgė ir ėmė

Tyčiotis iš Telemacho ir jojo svečių neprašytų.

375 Vienas iš vyrų, pačių įžūliųjų, mikčiodamas šaukė:

„Niekur nerasi tu kito, kuriam svečiai, Telemachai,

Taip nesisektų: kažkoks čia valkata sėdi įlindęs,

Tyko paėsti ir vyno palakti, iš jo tau nei kario,

Nei darbininko nebus, tik žemę be reikalo slegia.“

380 Kitas gi vėl atsistojęs kaip pranašas paistyti ėmė:

„Jei paklausytum manęs, turėtum naudą didesnę.

Tavo abudu svečius sodinam į laivą daugirklį,

Vežame pas sikelus, ten kainą paimsime gerą.“

Šiuosius jaunikių žodžius negirdom Telemachas nuleido.

385 Tyliai sėdėjo, vis dairės į tėvą ir laukė nekantriai,

Kolei tas ranką pakels jaunikiams begėdžiams sudrausti.

O Penelopė protinga, duktė Ikarijo seno,

Moterų menėj šviesioj, sėdėdama krasėj dailiausioj,

Klausėsi žodžio kiekvieno, kaip vyrai svetainėj kalbėjo.

390 Jie pusryčiavo dabar ir juokės kvatojosi smagūs,

Valgė kiek lindo, nes buvo galvijų priskerdę be skaičiaus.

O vakarienės tokios dar niekas nebuvo pataisęs,

Kokią turėjo iškelti deivė ir vyras galiūnas

Greit neprašytiems svečiams, kurie sauvaliavo lig šiolei.

XXI GIESMĖ

Lanko padavimas

O Penelopei, Ikarijo seno dukrai protingai,

Įkvėpė norą širdin šviesakė deivė Atėnė

Lanką jaunikiams paduot ir geležį pilką, atnešus

Į Odisėjo svetainę, – ginklus žudynėms pradėti.

5 Laiptais aukštais į savo šviesiąją menę užkopus,

Minkšta, švelnia ranka pasiėmė raktą varinį,

Užriestą, gražų, su dramblio kaulo rankena balta,

Ir su tarnaitėm mergom nuskubėjo į sandėlį aukštą

Rūmų aukštųjų gale, kur karaliaus lobiai gulėjo,

10 Varis ir auksas, ir geležis, gražiai apdorota.

Ten ir jo lankas stovėjo, stangrus ir spriegiantis smarkiai,

Su strėline talpia, skausmingų strėlių pristatyta.

Juos dovanų Odisėjas kadais Lakedemone gavo

Iš Euritido Ifito, dievų nemirtingų paveikslo.

15 Juodu anuomet abu susitiko sykį Mesenėj

Pas Ortilochą protingą. Tenai Odisėjas šviesusis

Buvo nuvykęs skolos, kurią užsitraukė Mesenė

Sau trim šimtais avių, anksčiau pagrobtų iš Itakės

Ir su visais piemenim išgabentų laivuos daugiairkliuos.

20 Tolimą kelią dėl to keliaut Odisėjas turėjo

Dar paauglys, įgaliotas visų vyresniųjų ir tėvo.

O Euritidas ieškojo kumelių, kurių jam pradingo

Dvylika su kumeliukais ir su patvariais asilėnais.

Per kumeles šitas ir mirtį jam skyrė likimas,

25 Leidęs ateiti pas Dzeuso galingąjį sūnų Heraklį,

Didvyrį tą, kuris žygius sunkiausius atliko.

Jį įsileidęs į savo namus kaip svečią, beširdis,

Užmušė vargšą, dievų bausmės nežiūrėjęs nei stalo,

Jam pastatyto pirmiau. Po vaišių svečią nužudė,

30 O kumeles tas tvirtakojes jo sau pasiliko.

Taigi, ieškodamas jų, Odisėją sutiko Ifitas

Ir dovanojo tą lanką, kurį galiūnas Euritas

Buvo, kaip sūnui, palikęs mirdamas rūmuos aukštuosiuos.

Jam Odisėjas tuomet kalaviją davė ir ietį

35 Pradžiai geros bičiulystės, tačiau nesėdėjo nė karto

Vienas pas kitą už stalo, nes Dzeuso sūnus nudaigojo

Greit Euritidą Ifitą, dievų nemirtingų paveikslą,

Davusį lanką seniau. Tačiau Odisėjas šviesusis

Neėmė lanko, kai vyko į karą laivais juodašoniais:

40 Kaip atminimas bičiulio brangaus tas lankas kabojo

Rūmuos aukštuosiuos, tik savo šaly juo mėgo didžiuotis.

Nūn Penelopė šviesi, prie sandėlio durų priėjus

Ir atsistojus ant ąžuolo slenksčio (jį buvo dailidė

Tiesiai nutašęs kadais pagal įtemptą standžiai virvelę,

45 Dailiai suleidęs staktas ir šviesiąsias duris įkabinęs),

Atmezgė mazgą guviai ir diržą išvėrė iš kilpos.

Tuosyk ji raktą įkišo ir, koja tvirtai atsispyrus,

Užšovą durų patraukė, ir tas, užrūdijęs, sugirgždo;

Lygiai kaip jautis lankoj sumauroja, taip gražiosios durys,

50 Šaunamos rakto, sugirgždo ir tuoj atsivėrė plačiausiai.

Moteris ėjo vidun ir kopė į aukštas lentynas,

Ten, kur stovėjo skrynios, kvapiausių drabužių prikrautos.

Greit prie lentynų prikopus, nuo vagio lanką pasiekė,

Kabantį šauniai ant sienos, į blizgantį dėklą įmautą.

55 Ten atsisėdus ir lanką sau pasidėjus ant kelių,

Graudžiai pravirko žmona, net vyro lankas sudrėko.

O kada ašarom sau palengvino moteris širdį,

Grįžo svetainėn atgal, kur buvo įžūlūs jaunikiai,

Rankoj laikydama lanką, stangrų ir spriegiantį smarkiai,

60 Su strėline talpia, skausmingų strėlių pristatyta.

Mergos paėmusios nešė didžiulę skrynią, prikrautą

Vario, pilkos geležies, šeimininko padargų ir ginklų.

Prie palaidūnų atėjo ne moteris – deivė tikriausia

Ir atsistojo prie stulpo gražiai įtaisytos svetainės,

65 Žibančia plona skraiste prisidengusi šviesųjį veidą,

O iš šalių prie jos atsistojo darbščios tarnaitės.

Į jaunikius ji kreipės tuomet ir tarė jiems šitaip:

„Vyrai, dabar paklausykit manęs. Į mūsų pastogę

Valgyt ir gerti kasdien jūs ateinat ir būnat lig nakčiai,

70 Nes šeimininkas seniai nebegrįžta, tačiau nepajėgiat

Niekaip kitos dingsties pramanyti, išskyrus tą vieną,

Bendrą visiems, kad mylit mane ir norite vesti.

Taigi aš siūlau dabar – suruoškime tokias varžybas:

Duosiu jums vyro, šviesaus Odisėjo, kilpinį tamprų.

75 Kas, jį paėmęs, įstengs nesunkiai rankom įtempti

Ir skėstaplunksnę strėlę prašaus pro dvylika kirvių,

To aš turėsiu ir būti, sudie pasakysiu aukštiesiems

Vyro namams, pilniems gėrybių ir turto visokio.

Juos tik minėsiu dažnai ir naktį regėsiu per sapną.“

80 Taip ji pasakė ir liepė kiauliaganiui savo Eumajui

Lanką jaunikiams paduot ir geležį pilką atnešti.

Viską atnešęs, tasai su ašarom žemėj padėjo.

Lanką pamatęs, ir doras jaučiaganis ašarą braukė.

O Antinojas subjuro, vardu pavadino ir tarė:

85 „Kaimo jūs vėplos abu! Toliau savo nosies nematot!

Ko gi čia raudat, kvailiai neregėti, ir moteriai vargšei

Širdį krūtinėj graudinat? Ir taip ji skęsta lig šiolei

Skausmo ir sielvarto jūroj, nes mylimo vyro neteko.

Valgykit sau ir tyliai sėdėkit arba atsikėlę

90 Eikit už durų pažliumbt, o lanką palikit jaunikiams,

Jie tegu stoja varžybų – tuščiai, nes aš pasakysiu –

Baisiai nelengva kam nors tą kilpinį dailų įtempti.

Tarpu jaunikių visų mes tokio vyro nerasim,

Kaip Odisėjas kad buvo, man teko pačiam jį regėti,

95 Atmenu visa gerai, nors vaikas buvau mažametis.“

Taip Antinojas kalbėjo, nors sau tebežadino viltį

Stygą pritempsiąs ir strėlę pro kirvių ąsas pravarysiąs.

Betgi išėjo kitaip, strėlės paragavo jis pirmas

Iš Odisėjo beydžio rankų, kurį taip išdergė,

100 Sėdintį menėj, ir kurstė draugus, kad tie prisidėtų.

Tuosyk galybė šventa Telemachas prabilo ir tarė:

„Keista, bet man iš tiesų jau atėmė protą Kronidas.

Motina mano mieloji, kad ir būdama išmintinga,

Žada už kito tekėt ir namams sudie pasakyti, –

105 Aš čia tuo tarpu juokiuos ir linksminuos, galvą pametęs.

Jums priderėjo seniai surengti tokias varžybas

Dėl moteriškės, kokios nei Achajos žemėj nerasit,

Nei šventame Pile, nei Mikėnuos, nei Arge daugžirgiam,

Nei čia Itakės saloj, nei juodam, derlingam žemyne.

110 Žinote patys gerai, nereikia man motinos girti.

Taigi sujuskit! Ilgiau nebegaiškit, dingsčių neieškokit,

Neišsisuksite, lanko netempę, mums reikia žinoti.

Aš ir patsai norėčiau mėginti tą kilpinį tamprų.

Jei pasisektų įtempt ir strėlę pro kilpas prašauti,

115 Man nereikėtų liūdėt, kai, namus šio vyro palikus,

Močia už kito išeis: aš būčiau ramus, kad įstengiu

Tėvo padargus gražius, į ranką ėmęs, valdyti.“

Metė šalin nuo pečių jis purpuraspalvį apsiaustą,

Šoko iš krasės ir, kalaviją aštrų padėjęs,

120 Ėmė statyti kirvius, pirmiau jiems vagą išrausęs

Asloje, gilią ir tiesią, ištempdamas dailiai virvutę,

Tuosyk vėl suplūkė žemę. Visi stebėjos, pamatę

Kaip jis išmano gražiai sustatyti, nors to neregėjęs.

Darbą pabaigęs, atėjo prie slenksčio ir paėmė lanką.

125 Triskart atrodė – palenks, užsigulęs, kiek svorio turėjo,

Triskart pritrūko jėgų, tačiau vilties neprarado

Stygą pritempsiąs ir strėlę pro kirvių ąsas pravarysiąs.

Gal jau ir būtų užtempęs, primygdamas kartą ketvirtą,

Bet Odisėjas pamerkė ir vargstantį sūnų sulaikė.

130 Tuosyk galybė šventa Telemachas prabilo ir tarė:

„Oi oi oi! Ką gi? Turbūt ir liksiu bejėgis ir silpnas,

Gal dar per jaunas esu, negalėčiau rankom vaduotis

Ir apsigint nuo žmogaus, kuris man kelią pastotų.

Stokite jūs gi dabar – jėgom, galingesnėm už mano,

135 Eikite lanko mėgint, ir greitai pabaigsim varžybas.“

Taip jis pasakė ir, lanką atgal pastatęs ant žemės,

Į padarytas gražiai duris šviesiąsias atšliejo,

Greitąją strėlę padėjo, į kilpinį riestą atrėmęs,

Ir atsisėdo sugrįžęs į krėslą, kur buvo sėdėjęs.

140 Tuosyk prabilo Eupeito sūnus Antinojas ir tarė:

„Kelkitės, vyrai, ir stokit į eilę iš dešinio šono,

Tas pirmutinis pradės, kam vyną pila pirmajam.“

Taip Antinojas pasakė. Visiems jo žodžiai patiko.

Pirmas pakilo Leodas, Enopo sūnus išmintingas.

145 Buvo aukotojas jis, todėl prie pilno kratero

Nuolat sėdėjo kampe. Jis vienas šėliojimo tokio

Baisiai nemėgo ir kęsti jaunikių dėl to negalėjo.

Jis pirmutinis tad paėmė lanką ir greitąją strėlę

Ir, atsistojęs prie slenksčio, pradėjo jėgą mėginti,

150 Bet nepavyko įtempt: jo rankos nepratę ir švelnios,

Taigi pavargo bemat. Dėl to jis pasakė jaunikiams:

„Aš neįtempsiu, draugai, geriau jį imkit kas kitas.

Dar ne vienam narsuoliui turės gyvybę ir kvapą

Kilpinis šitas atimt. Bet žymiai geriau, pasakysiu,

155 Mirti nei, likus gyviems, prarasti, kas šiandien kiekvieną

Traukia į šiuos namus, kur kiauras dienas mes prabūnam.

Tikisi šiandien visi ir savo širdy Penelopę,

Žmoną šviesaus Odisėjo, be galo trokšta laimėti.

Lanką išbandę dabar ir pajėgas savo pamatę,

160 Tepasiieško kitų sau tarp gražiarūbių achajų,

Joms tegu peršas ir dovanas neša, o šioji sau vyru

Ims, kas pasiūlys daugiau ir kam bus skirta likimo.“

Šitaip Leodas pasakė ir lanką, pastatęs ant žemės,

Į padarytas gražiai duris šviesiąsias atšliejo,

165 Greitąją strėlę padėjo, į kilpinį riestą atrėmęs,

Ir atsisėdo sugrįžęs į krėslą, kur buvo sėdėjęs.

O Antinojas subjuro, vardu pavadino ir tarė:

„Kokis čia žodis, Leodai, pro tvorą dantų tau prašoko!

Aiškiai netikęs, bjaurus, net pikta buvo klausyti:

170 Vyrams esą narsiems turės gyvybę ir kvapą

Kilpinis šitas atimti, nes tu jo įtempt nevaliojai.

Motina tavo garbioji sūnaus susilaukė ne tokio,

Kurs gerą lanką įtempt ir strėlę paleist sugebėtų.

Vyrai lig vieno visi įtemps, pamatysi, nesunkiai.“

175 Šitai pasakė ir Melantėjui ožkaganiui liepė:

„Eik, Melantėjau, greičiau ir ugnį menėj sukurki,

Krėslą prie jos pastatyk ir kailį gauruotą patieski,

Gabalą gerą mums lajaus atnešk, į svirną pašokęs,

Lanką pašildyt reikės ir lajumi karštą įtrinti,

180 Tuosyk mėginsim įtempt ir baigsime greitai varžybas.“

Ir Melantėjas nedelsdamas ugnį besotę pakūrė,

Krėslą pastatė prie jos ir patiesė kailį gauruotą,

Greitai nubėgo svirnan ir gabalą atnešė lajaus.

Kaitino lanką dabar jaunikiai ir bandė, bet niekas

185 Jo nevaliojo įtempt: jų pajėgos buvo per menkos.

O Antinojas sėdėjo ir Eurimantas gražuolis,

Tiedu jaunikių vadai, nes buvo visų pranašiausi.

Tuosyk pakilo abu ir greit iš svetainės išėjo –

Karvių piemuo ir šviesaus Odisėjo kiauliaganis senas.

190 Jiedviem pridurmu tuomet ir pats Odisėjas pakilo

Ir, kai nuo durų visi į vidurį kiemo nuėjo,

Kreipės iš karto į juos ir tarė žodžiais maloniai:

„Judviem, bičiuliai, dabar norėčiau kai ką pasakyti,

Nors gal geriau tylėt? Širdis paklausti man liepia,

195 Kaip pasielgtumėt jūs, jei taip Odisėjas šviesusis

Kartais pareitų staiga, jei jį koks dievas parvestų:

Šoktumėt ginti katrų – jaunikių ar Odisėjo?

Drąsiai sakykit, kaip jums širdis krūtinėje liepia.“

Tuosyk jaučiaganis vyras, jam atsakydamas, tarė:

200 „Tėve mūs Dzeuse Kronide! Įvykdyki norą karščiausią!

Jei šeimininkas sugrįžtų, jei dievas namo jį parvestų,

Pats pamatytum, svety, jog mūsų rankos dar tvirtos.“

Tad ir Eumajas dievus nemirtingus ėmė prašyti,

Kad Odisėjui daugminčiui sugrįžti namo nekliudytų.

205 Tas, pastebėjęs, kad širdys šių vyrų jam atsidavę,

Kreipėsi vėlei į juos ir prisipažindamas tarė:

„Taigi namo... Aš pats ir esu. Daug vargęs, kentėjęs,

Po devyniolikos metų grįžau į tėviškės žemę.

Aiškiai matau: iš namiegų visų dėl mano grįžimo

210 Džiaugiatės judu tiktai. Daugiau negirdėjau nė vieno

Meldžiant širdingai dievus, kad namo sugrįžti man leistų.

Tad pasakysiu aš jums, kaip visa turės susiklostyt.

Jeigu man dievas padės jaunikius įžūliuosius įveikti,

Žmonas parinksiu abiem ir turto duosiu kiek reikia,

215 Ir pastatysiu namus kaimynystėj, abiem Telemachas

Pagarbą rodys kaip savo draugams ar broliams tikriausiems.

O kad nebūtų jokios abejonės, jog aš Odisėjas,

Eikit abudu artyn ir savo akim pažiūrėkit

Rando, kur šernas kadais baltąja iltim padarė,

220 Kai į Parnasą buvau su vaikais Autoliko nuvykęs.“

Šitai pasakęs, iš po skarmalų jiems randą parodė.

Tie, jį pamatę abu ir ženklą tikrai atpažinę,

Gailiai pravirko, pastvėrė glėbin Odisėją daugmintį,

Sveikino meiliai, daugsyk pečius jam ir galvą bučiavo.

225 Ir Odisėjas abu pabučiavo į ranką ir galvą.

Taip jiems beraudant, ir saulės žibintas galėjo užgesti,

Jei Odisėjas nebūtų sulaikęs ir žodžio pasakęs:

„Liaukitės verkę, gana, dar gali kas nors pamatyti

Mus čia, išėjęs laukan, ir išpasakos viską sugrįžęs.

230 Eikim į vidų dabar ne visi, bet vienas po kito,

Aš pirmutinis, o jūs jau paskui. Ir taip susitarkim.

Galvą galėčiau guldyt – nė vienas iš tų palaidūnų

Man nė paliesti neduos nei kilpinio to, nei strėlinės.

Tuosyk, Eumajau šviesus, atneški lanką paėmęs

235 Tiesiai tu man į rankas. O mergoms griežtai pasakyki,

Tvirtas šeimyninės savo duris tegu laiko užšovę.

Jeigu dejavimą jos ar bildesį kartais išgirstų

Vyrų svetainėj arba štai kieme – tegu nemėgina

Bėgt pažiūrėti, tegu sau tyliai sėdi prie darbo.

240 Pats tu, Filetijau mielas, šit kiemo vartus prižiūrėki,

Sklendę užsklendęs tvirtai ir virvę gerai apvyniojęs.“

Šitai pasakęs, įėjo į rūmus, gražiai įtaisytus,

Ir atsisėdo į krėslą, kuriam iš pradžių jis sėdėjo.

Tuosyk šviesaus Odisėjo tarnai suėjo abudu.

245 O Eurimachas tuo tarpu, tvirtai laikydamas rankom,

Kilpinį vartė visaip ir šildė prieš ugnį, bet niekaip

Jo nevaliojo sulenkt. Širdis jo didinga vaitojo.

Tad atsiduso piktai, vardu pavadino ir tarė:

„Tai man dabar! Kokia sarmata dėl savęs ir dėl jūsų.

250 Ne dėl vestuvių dabar aimanuoju, nors širdį ir skauda

(Man gražiarūbių achajų daugybė yra čia Itakėj,

Marių plačių supamoj, ir miestuos kituos kaimynystėj), –

Gėda dėl to, kad jėgos per menkos ir stoti negalim

Prieš Odisėją beydį – jo kilpinio šiandien nė vienas

255 Mes neįtempiam, dėl to nešlovė bus mūsų vaikaičiams.“

Jam Antinojas, Eupeito sūnus, atsakydamas tarė:

„Ne, Eurimantai, tu pats supranti, čia reikalas kitas.

Švenčiame šiandien visi Apolono, šaulio taikliausio,

Šventę, tai kas gi norės tau lanką tampyti? Padėkit

260 Jį kuo ramiausiai į šalį, kirvius, man rodos, galėsim

Vietoj kaip stovi palikt, nemanau, kad drįstų kas eiti

Čion į Laerto sūnaus Odisėjo namus jų paimti.

Taigi negaiškim, taures lai pripila vyno pylėjas,

Idant, nulieję dievams, padėtume riestąjį lanką.

265 Rytui išaušus, pasiųsim ožkaganį vėl Melantėją,

Kad atvarytų ožkų, bandoj geriausių parinkęs,

Ir, Apolonui, šauliui taikliam, paaukoję jų kulšis,

Lanką mėginsim įtempt ir greitai baigsim varžybas.“

Taip Antinojas pasakė, ir vyrams jo žodžiai patiko.

270 Taigi šaukliai visiems vandens užpylė ant rankų,

O apsukrieji tarnai, krateruose vyno atmiešę,

Nešė ir pylė visiems į taures, kad auką nulietų.

O kai nuliejo ir, kiek širdis pageidavo, išgėrė,

Klastą sumanęs, tuomet Odisėjas daugmintis prabilo:

275 „Prašom manęs paklausyti, šviesios karalienės jaunikiai!

Aš pasakysiu, ką man širdis krūtinėje liepia.

Tik Eurimachą pirmiau ir šviesų podraug Antinoją

Noriu prašyti, nes jis labai išmintingai kalbėjo.

Dėkite lanką šalin ir dievų valia pasikliaukit,

280 Pergalę duos rytoj, kuriam panorės, Apolonas.

Šiandien jūs leiskite man – tą gražiai nutekintą lanką

Aš išmėginsiu ir savo rankas, ar tebėr dar galybė

Mano lanksčiuos sąnariuos, kurią turėjau anuomet,

Ar gal ją suvis iščiulpė vargas ir ilgos klajonės.“

285 Taip jis kalbėjo, o tie jo prašymu piktinos baisiai,

Baimės pilni, kad gali įtempt jis kilpinį gražų.

O Antinojas subjuro, vardu pavadino ir tarė:

„Na ir akiplėša man! Visai išgaravo tau protas!

Ar negana, kad mūsų šaunioj draugijoje sėdi

290 Ir vaišinies, neskriaudžiam tavęs ir leidžiam klausytis

Pokalbių mūsų ir ginčų. Joks svečias nei elgeta driskis

Dar niekados lig šiol mūs žodžių nebuvo girdėjęs.

Galvą apsuko tau vynas saldus, kurs kvailą padaro

Žmogų kiekvieną, kas godžiai griebia ir geria be saiko.

295 Juk ir kentauras garsus, vynu pasigėręs, pašėlo,

Euritionas, namuos karaliaus šviesaus Peiritojo,

Pas lapitus atkeliavęs. Kai vynas jam protą sumaišė,

Dūkt Peiritojo namuos pradėjęs, baisybių pridarė.

Pyktis lapitų vyrus pagavo, ir tie, jį už kojų

300 Greitai išvilkę į kiemą, ausis jam nukirto ir nosį

Negailestingu variu. Taip vargšas dar girtas

Parsvirdinėjo namo, už kaltes parsinešdamas bausmę.

Kilo kentaurų dėl to su lapitais karas netrukus.

Taigi per vieną girtuoklį visiems jiems atėjo nelaimė.

305 Aš pranašauju ir tau siaubingą nedalią, jei kartais

Lanką įtempsi: tuomet nebegausi tu išmaldos niekur

Mūsų mieste, juodajan laivan pasodinę, išvešim

Mes pas karalių Echetą, žmonių mirtingų pabaisą.

Nebeišneši tu kailio iš ten. Ramiai tad sėdėki,

310 Gerk, nedausiojęs stot į varžybas su vyrais jaunesniais.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Būtų labai negražu, Antinojau, net neteisinga

Svečio nepaisyt, kai į Telemacho namus jis užeina.

Dingojas tau, kad jei Odisėjo kilpinį stangrų

315 Svečiui pavyktų įtempti, rankom savom pasikliovus, –

Vesis mane jis į savo namus, kad žmona jo būčiau?

Nei pats svetys svajonės šitos širdy neturėjo,

Nei priderėtų čia jums gadinti sau tulžį ir vaišių

Nuotaiką drumsti visiems. To nėra ir būti negali.“

320 Jai Eurimachas, Polibo sūnus, atsakydamas tarė:

„Dukra Ikarijo seno, protinga žmona Penelope!

Mes negalvojam, kad eisi už jo, to būti negali.

Būgštaujam vien, kad neimtų plepėti vyrai ir motės,

Kad nesakytų koks nors achajas, žodžio nevertas:

325 „Išpėpos vyrų vardais nūn peršasi vyro beydžio

Žmonai, o lanko, dailaus, tampriastygio, įtempti negali.

Tik štai pavargėlis koks, į namus užėjęs nakvynės,

Įtempė jį lengvai ir pervarė strėlę per kilpas.

Taip juk galėtų sakyt, ir būtų mums gėda didžiausia.“

330 Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Ne, Eurimachai, šlovės nuo žmonių sulaukti negali,

Kas nesidrovi garbingo žmogaus gėrybes eikvoti,

Gėdą pametęs. O šiam negarbe kaip galit laikyti?

Mūsų svetys ne tik aukštaūgis, gražaus sudėjimo,

335 Bet ir garbingo žmogaus sūnum didžiuojasi gimęs.

Kilpinį dailų dėl to jam duokit, paskui pamatysim.

Aš pasakysiu dar jums, ir tai turėtų įvykti:

Jeigu jis lanką įtemps, jei duos Apolonas jam garbę,

Duosiu chitoną aš jam ir naują, gražų apsiaustą,

340 Ietį pridėsiu, bet to, nuo šunų ir žmonių atsiginti,

Dar kalaviją duosiu dvibriaunį ir, kojas apavus,

Leisiu jam vėlei keliaut, kur jojo širdis pageidauja.“

Jai Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Motin mieloji! Niekas achajų neturi į lanką

345 Teisių daugiau už mane, kai noriu kam duot ar neduoti, –

Niekas nei tų, kurie Itakėj aukštoj viešpatauja,

Nei kas gyvas ir valdo salas prie Elidės daugžirgės.

Niekas manęs neprivers nei užgins, jei aš panorėsiu

Kilpinį svečiui visai dovanoti, lai nešas, kur nori.

350 Eiki geriau namo ir savo darbais užsiimki,

Verpsčių ir staklių žiūrėk ir liepk, kad mergos padirbtų

Darbus savuosius kaip reikia, o lanką vyrams paliki,

Vyrų tai darbas, o mano pirmiausia, nes aš čia valdovas.“

Baisiai nustebus dėl to, ji menėn savojon parėjo.

355 Žodį protingą sūnaus labai mat ėmė į širdį.

Grįžus į aukštą atgal su savo tarnaitėm, pravirko

Mielojo vyro, šviesaus Odisėjo, iki ant blakstienų

Saldųjį miegą užleido jai šviesiaakė Atėnė.

Kilpinį riestą šviesus kiauliaganis nešti norėjo

360 Bet jį užpuolė visi ir menėje ardą pakėlė,

O kažkuris pačių įžūliųjų sušuko jam šitaip:

„Kur tu dabar neši, nususęs kiauliagani, lanką?

Ko čia dausioji? Tave ten prie kiaulių šunys tavieji

Greit jau draskyti galės, toli nuo žmonių nusitempę,

365 Jei mums pagelbės išvien su kitais dievais Apolonas.“

Šitaip jie rėkė. Tad vieton padėjo kiauliaganis lanką,

Apimtas baimės, visi mat triukšmavo ir šaukė svetainėj,

O Telemachas, iš priešingos pusės grasindamas, tarė:

„Neški, tėveli, greičiau, ne jų, o manęs tu klausyki,

370 Kad, nors jaunesnis esu, tavęs neišvyčiau į gatvę,

Akmeniu dar pagynėjęs. Jėgom su manim nesilygink.

O! Kad aš taip visus, kiek jų čia namuos prisirinkę,

Vienas savom jėgom ir rankų stiprybe pranokčiau!

Tuosyk jų tūlas, gerai palydėtas, kaip skraistė išrūktų

375 Šiandien iš mūsų namų, nes eibių galybę pridarė.“

Taip jis pasakė. O tie gi saldžiai pradėjo kvatoti

Dėl jo narsumo, ir taip pamažu atlyžo jų pyktis

Ant Telemacho. O, lanką paėmęs, kiauliaganis drąsiai

Perėjo menę dabar ir padavė jį Odisėjui.

380 Tuosyk pasišaukė jis Euriklėją auklę ir tarė:

„Tau, Euriklėja protinga, įsakė pranešt Telemachas –

Moterų pusės duris tegu laiko mergos užšovę.

Jeigu dejavimą jos ar bildesį kartais išgirstų

Vyrų svetainėj arba kur kieme – tegu nemėgina

385 Bėgt pažiūrėti, tegu sau tyliai sėdi prie darbo.“

Taip jis pasakė, ir jai pro ausis nepraslydo tie žodžiai.

Ji užrakino duris tarnaičių menės gražiosios.

Tuotarp Filetijas, tyliai išslinkęs iš rūmų į lauką,

Užsklendė tvirtus vartus aukštai apmūryto kiemo.

390 Virvė stora iš brazdo plaušų ties priebučiu buvo

Sieti laivams, ja užrišo duris ir, grįžęs į vidų,

Vėl atsisėdo į krėslą, kuriam iš pradžių jis sėdėjo.

Akys įsmigo į Odisėją, kurs vartė vis lanką

Ir čiupinėjo ilgai, žiūrinėdamas daugely vietų,

395 Ar nepagraužė trandis, kai buvo be priežiūros likęs.

Vienas jaunikių tuomet prabilo ir sakė kaimynui:

„Jūs pažiūrėkit: lankų išmanytojas mat atsirado!

Gal panašus į šį jo namuos kur guli padėtas?

Ar gal apžiūri, kaip tokį padirbt. Matai, kaip dar mitrios

400 Rankos vargų paragavusio driskio, kaip varto jis lanką!“

Kitas iš jų, pačių įžūliųjų, mikčiodamas šaukė:

„Laimę tegu sau visur gyvenime tokią atranda,

Kaip kad jam šiandien pavyks šį kietą lanką įtempti!“

Šitaip jaunikiai kalbėjo. Šviesus Odisėjas daugmintis

405 Kilpinį tamprų mėgino, gerai jį visur apžiūrėjęs.

Lygiai kaip vyras, išmanąs kankles ir mokąs dainuoti,

Stygą įtempia lengvai, pasukdamas varžtą kiekvieną

(Pririštą už galų avelės žarną suktinę), –

Taip Odisėjas be vargo įtempė lanką didžiulį

410 Ir dešiniąja dabar templės tvirtumą mėgino.

Ta suskambėjo švariai, it balsas kregždės greitasparnės.

Baimė visus nematyta pagavo, veidai jų nublyško:

Dzeusas galingai sugriaudė danguj, paduodamas ženklą.

Baisiai nudžiugo dėl to daug vargęs šviesus Odisėjas:

415 Šitokį ženklą parodė jam Krono sūnus gudramintis.

Griebė tuoj greitąją strėlę, kuri gulėjo ant stalo,

Šaut paruošta, o strėlinėj pūstoj netoliese smygsojo

Sauja kitų, kurias išmėginti achajai turėjo.

Strėlę su apsodu lanko pastvėrė ir, krasėj sėdėdams,

420 Įtempė stygą tvirtai su strėlkočio plunksna rantyta,

Tiesiai nutaikė pro kirvių ąsas ir strėlę paleido,

O variaiešmė strėlė pro jas nuo pirmosios praskriejo

Lig paskutinės. Tuomet Telemachui tarė jis garsiai:

„Štai, Telemachai, žiūrėk: namuos atsisėdęs, nedaro

425 Svečias tau gėdos. Nei taikinio nepražiopsojau, nei lanką

Tempdamas nepavargau. Jėgų man gana ir sveikatos,

Nors ir jaunikiai burnoja: esą aš netinkamas niekam.

Betgi jau metas nūn vakarienę taisyti jaunikiams,

Kol netamsu, tegu ir kitaip juos šiandien palinksmins

430 Kanklės ir dainos su šokiais, tas pagardas vaišių tikrasis.“

Tardamas šiuos žodžius, jis pamerkė. Tuoj kardą pasvėrė

Sau ant peties Telemachas, sūnus Odisėjo mielasis,

Rankoje ietį tvirtai suspaudė ir atsistojo,

Ginklais žibėdamas vario, prie krėslo, kur tėvas sėdėjo.

XXII GIESMĖ

Jaunikių išžudymas

Skarmalus metė į šalį tuomet Odisėjas daugmintis

Ir atsistojo ant aukšto slenksčio, laikydamas rankoj

Kilpinį su strėline, iš kurios išbėrė ant žemės

Tiesiai po kojų greitąsias strėles, ištaręs jaunikiams:

5 „Pirmos varžybos, kaip matot, visai neblogai man pavyko.

Taikinį kitą dabar, į kurį dar niekas netaikė,

Aš pasirinksiu, ir duos Apolonas man garbę pataikyt.“

Tarė ir į Antinoją atsuko karčiąją strėlę.

Taurę auksinę tasai prie lūpų kėlė tuo tarpu,

10 Gražią, dvidugnę, ramiai ją rankom abiem nusitvėręs,

Vyno išgerti norėjo. Mintis apie mirtį į galvą

Jam negalėjo ateit. Ir kas iš puotaujančių vyrų

Būtų pamanęs, kad vienas žmogus, nors būdamas tvirtas,

Drįstų svetainėj žudyt ir giltinę juodą pašaukti?

15 Bet Odisėjas, į gerklę pataikęs, strėlę suvarė,

Iešmas varinis kiaurai pro švelnų sprandą išlindo,

Ir Antinojas pasviro atgal, taurė iš pašauto

Rankos iškrito, ir tuoj pasipylė pro nosį ir burną

Kraujo gausinga srovė. Šalia stovėjusį stalą

20 Griūdamas parvertė koja, į aslą valgiai nukrito,

Duona aptiško krauju ir mėsa iškeptoji. Svetainėj

Ardą pakėlė jaunikiai, pamatę griūvantį vyrą,

Šuoliais pašoko visi iš savo krėslų nusigandę,

Žvalgės sumišę aplink po sienas, gražiai pastatytas,

25 Imti nebuvo iš kur nei skydo, nei ieties galingos.

Ant Odisėjo subjuro ir ėmė rūsčiai vainoti:

„Bloga tau bus, kad šaudai į vyrus, varžybinio šūvio

Tu nebešausi daugiau. Mirtis tau užtikrinta šiandien.

Žaisdamas užmušei vyrą, kuris visų kilmingiausias

30 Buvo Itakėj, todėl čia pat pesliai tave plėšys.“

Šitaip jie šaukė visi, nes dar manė, kad Antinojo

Tas nenorėjęs nušaut, mat jie nesuprato, bepročiai,

Kad virš galvos visiems jau kilpa mirties pakabinta.

Jiems, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

35 „Nebetikėjote, šunys, kad aš į tėvynę pareisiu

Gyvas iš Trojos, tad mano gėrybes eikvojate, puntat,

Prievarta verčiat mergas ir tarnaites gulti į lovą

Ir, kol aš gyvas esu, jau piršdamies žmoną viliojat,

Keršto nebijot dievų, plačiųjų padangių valdovų,

40 Lygiai nepaisot žmonių prakeikimo, kurį nusipelnėt.

Šiandien ties galva visiems jau kilpa mirties pakabinta.“

Taip jis kalbėjo. Visi net išblyško, perimti baimės.

Dairės kiekvienas dabar, kaip jam nuo žūties išsisukti.

Tik Eurimachas vienas, jam dar atsakydamas, tarė:

45 „Jei iš tikrųjų tu Odisėjas, pargrįžęs Itakėn,

Tai užpelnytai baries taip už visa, ką darė achajai,

Daug šventvagysčių per juosius čia rūmuos, nemaža ir kaime.

Bet Antinojas štai guli, o jis kalčiausias už viską,

Vadas tikrasis. Jis kurstė visus ir viską pramanė,

50 Jis ne vestuvių vienų pageidavo, ne vieno jis siekė.

Buvo sumanęs daugiau, tik jam Kronionas neleido:

Pats karaliauti norėjo šaly gražiamūrės Itakės,

Tavąjį sūnų užmušęs, jei būtų pavykusios pinklės,

Šiandien jis gavo, ką nusipelnė, o tu pagailėki

55 Savo žmonių, atsiteisim šventai, surinkę iš miesto,

Mes tau už visa, ką gėrėm namuos ir valgėm lig šiolei.

Atpildo mes tau kiekvienas, kiek dvidešimt jaučių kaštuoja,

Vario ir aukso atnešim, kad tavo širdis atsileistų,

Džiaugsmą pajutus. O šiandien kad rūstauji, pykti negalim.“

60 Jam, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

„Ne, Eurimachai, nors jūs atiduotumėt šiandien geruoju

Visa, ką turi tėvai, ir daugiau, nešykštėtumėt nieko, –

Aš ir tada sulaikyt negalėčiau rankų nežudęs,

Kol atsilygins visi už savo darytas niekšybes.

65 Galite rinktis dabar: ar stoti vyras prieš vyrą,

Ar apsisukti ir bėgt, gal taip nuo mirties kas ištrūktų.

Bet aš manau, kad niekas išvengt prapulties nebegali.“

Taip jis pasakė. Širdis ir pakinkliai vyrams sudrebo.

Tuosyk prabilo vėl Eurimachas ir tarė jaunikiams:

70 „Ginklo iš rankų tikrai nebemes, negalvokite, vyrai,

Jau kada kilpinį, riestą gražiai, ir strėlinę pagavo,

Strėlę jis leis po strėlės, atsistojęs ant slenksčio,

Kol išguldys visus. Tad stokime drąsiai į kovą.

Stverkitės už kalavijų, stalais nuo strėlių mirtinųjų

75 Denkitės, kol ne vėlu, visi jį pulkim iš karto,

Gal pasiseks nuo slenksčio kaip nors ir nuo durų atmušti.

Bėgsim į miestą tuomet ir šauksim visus į pagalbą.

Šauliui šitam netrukus tikrai bus pastaras šūvis.“

Šitai pasakęs, tuojau kalaviją sau išsitraukė,

80 Aštrų, varinį, abipus galąstą, ir, šaukdamas baisiai,

Šoko ant priešo. Šviesus Odisėjas tuo tarpu suspėjo

Strėlę paleisti, ir ta į krūtinę sulindo prie spenio.

Kepenis pervėrė jam greitoji strėlė. Kalavijas

Žemėn iškrito iš rankos, o pats, kiek pasverdėjęs, kniūbsčias

85 Tiesiai ant stalo nugriuvo, po aslą valgiai išlakstė,

Ir jo dvidugnė taurė nubildėjo, kakta atsitrenkė žemėn,

Griebėsi sau už širdies, pastūmė krėslą iš vietos,

Ausdamas kojom iš skausmo. Akis jam užliejo tamsybė.

O Amfinomas pašoko tuomet ir puolė kaip liūtas

90 Ant Odisėjo šviesaus, kalaviją aštrų suspaudęs,

Ar nepavyks nuo durų atmušt. Tačiau Telemachas

Vyrą suspėjo paklot, variaiešmę ietį suvaręs

Nugaron tarp menčių. Pro krūtinę galas išlindo.

Net subildėjo, kai griuvo, kakta atsitrenkęs į aslą.

95 O Telemachas atšoko, giliasmigę ietį palikęs

Amfinomo pečiuos: bijojo, kad kas iš achajų,

Kolei giliasmigę trauks, jam kardu aštriuoju nesmogtų,

Staigiai prišokęs, arba pasilenkusio juo nenudurtų.

Taigi skubiai atsitraukė, sugrįžo pas mieląjį tėvą

100 Ir, atsistojęs šalia, sparnuotais žodžiais prabilo:

„Aš tau skydą, tėveli, ir porą iečių atnešiu,

Šalmą varinį, be to, apgaubiantį smilkinius saugiai,

Pats su šarvais atskubėsiu, jaučiaganiui mūsų atnešiu,

O ir Eumajui ginklus: geriau juk būti ginkluotam.“

105 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Bėk ir atneški greičiau, kol man strėlių dar pakanka.

Gali mane jie nuo durų nustumt, kai vienas stovėsiu.“

Taip jis pasakė. Sūnus paklausė mielojo tėvo

Ir nuskubėjo į aukštą, kur ginklų podėlis buvo.

110 Ketvertą skydų tenai jis pastvėrė ir ietis aštuonias,

Keturis šalmus taip pat, ašutų kuodais padabintus,

Ir su tuo viskuo atgal pas mieląjį tėvą sugrįžo.

Nieko nelaukęs, jis pats į vario šarvus įlindo,

Jo padėjėjai abu gražiaisiais šarvais apsivilko

115 Ir atsistojo greta Odisėjo, šviesaus margaminčio.

Kolei dar gintis strėlių šviesus Odisėjas turėjo,

Šaudė savuosiuos namuos, gerai nutaikęs, kaip buvo

Kur patogiau, ir jaunikiai tik virto vienas prie kito.

Kai nebeliko strėlių toliau bežudyti, karalius

120 Lanką pastatė prie staktos gražiai įtaisytos svetainės,

Priebučio pusėj stačią atšliejęs į mirgančią sieną.

Ketverto sluoksnių skydu tuomet pečius prisidengęs

Ir ant galingos galvos užsivožęs šalmą apvalų,

Papuoštą dar ašutais, kad kuodas viršuj plevėsuotų,

125 Ietis pastvėrė abi su žibančiais iešmais variniais.

Buvo dar sienoj, stiprioj, akmeninėj, durys į kiemą,

O ligi jų nuo slenksčio gražiai įtaisytos svetainės

Ėjo prieangis siauras, tos durys buvo užvertos.

Saugoti jas Odisėjas kiauliaganį šviesų paprašė,

130 Stojus prie durų arti: ten vienintelis kelias pasprukti.

O Agelajas prabilo tuomet ir sakė jaunikiams:

„Ar negalėtų pro kiemo duris prasmukti kas, vyrai,

Ir pasakyti žmonėms? Pakiltų triukšmas iš karto.

Šauliui šitam tikrai paskutinis šūvis jau būtų.“

135 Jam Melantėjas skubrus, piemuo ožkaganis, tarė:

„Ne, Agelajau, Kronido augintas, negalimas daiktas.

Durys iš tikro yra, bet prieangis ankštas lig jųjų,

Vienas smarkesnis žmogus iš ten visus mus atremtų.

Jūs palūkėkit, šarvų nuėjęs atnešiu nuo aukšto,

140 Būsim šarvuoti. Atrodo, tenai bus viską paslėpę,

O ne kitur, Odisėjas ir jo sūnus šlovingasis.“

Ir Melantėjas bemat pro angą iš menės didžiosios

Užkopė rūmų viršun, kur ginklų podėlis buvo.

Dvylika skydų skubiai jis išrinko ir dvylika iečių,

145 Dvylika vario šalmų, ašutų kuodais padabintų,

Tuosyk parbėgo atgal ir atidavė greitai jaunikiams.

Net Odisėjui pakirto kelius ir dvasią krūtinėj,

Kai pastebėjo šarvais apsivilkus ir rankose ietim

Vyrus mosuojant: atrodė, kautynės bus ilgos ir sunkios.

150 Į Telemachą todėl jis kreipėsi žodžiais sparnuotais:

„Arba tarnaičių kuri, Telemachai, iš moterų pusės

Kovą pasunkino mums netikėtai, arba Melantėjas.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Klaidą nelemtą aš pats padariau čia, tėve, ir kitas

155 Niekas nekaltas dėl to: kai ėjau, palikau neužsklendęs

Sandėlio tvirtas duris, akylesnis buvo jų žvalgas.

Mielas Eumajau, tu aukšto duris uždaryki nuėjęs

Ir sužinoki – mergų kuri nors tai visa padarė

Ar Melantėjas, Dolijo sūnus, kaip aš kad galvoju.“

160 Taip jie dabar tarp savęs prie durų tyliai kalbėjo.

O Melantėjas, ožkų piemuo, vėl bėgo į aukštą

Ginklų gražiųjų atnešti. Kiauliaganis, tai pastebėjęs,

Prie Odisėjo arčiau prišoko ir tarė jam šitaip:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

165 Tas palaidūnas baisus, kaip mes ir galvojom iš anksto,

Vėlei į sandėlį eina. Tu man pasakyki netrukęs,

Ar jį pačiam užmušt, jei aš pagalėčiau įveikti,

Ar pas tave atvesti, kad atpildą gautų kaip dera,

Kaip nusipelnė piktaisiais darbais, kurių tau pridarė?“

170 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Mes, Telemachas ir aš, jaunikius įžūliuosius atremsim

Ir atlaikysim svetainėj, nors pultų visi it padūkę.

Judu, užlaužę rankas, Melantėjui ir kojas suriškit

Ir, užsitempę ant aukšto, duris apačion užrakinkit,

175 Virvę suktinę tuomet tvirtai jam už pančių užnerkit

Ir pakabinkit aukštai ant stulpo, prilaikančio gegnę,

Kolei dar gyvas patvers, tegu pasiraito iš skausmo.“

Taip jis pasakė, o vyrai paklausė ir darė, kas liepta.

Užkopė greitai viršun, piemuo iš vidaus jų nematė,

180 Rausės palėpėj ankštoj ir šarvų jaunikiams ieškojo.

Tiedu, prigludę už staktos, abipus sustojo ir laukė.

Kai su šarvų glėbiu Melantėjas jau žengė per slenkstį,

Nešdamas rankoj vienoj kuodu plevėsuojantį šalmą,

Skydą plačiausią kitoj, supelėjusį visą, palaikį –

185 Būdamas jaunas, kadais jį nešiojo herojus Laertas,

Nūn jis gulėjo kertėj, be pasaito, visas iširęs, –

Tiedu prišokę abu Melantėją įtraukė į vidų

Už pakarpos, didžiai nusigandusį, sviedė į aslą

Ir įsipjaunančiais raiščiais rankas jam ir kojas surišo,

190 Negailestingai užlaužę atgal, kaip buvo įsakęs

Grūdintas aibės vargų Laerto sūnus Odisėjas.

Virvę suktinę už pančių tvirtų jam vyrai užnėrė

Ir pakabino aukštai ant stulpo, prilaikančio gegnę.

Aitriai šaipeisi iš jo ir kalbėjai, doras Eumajau:

195 „Tu nupelnytai, gudrus Melantėjau, šiąnakt prasnausi,

Lovoj minkštoj išsitiesęs patogiai, kaip sargui ir dera.

Nėr ko bijoti, tavęs neaplenks rytoj patekėjus

Ir iš sraunaus Okeano sugrįžus Aušra auksasostė,

Vėl atvarysi ožkų į namus jaunikiams penėti.“

200 Taip jį paliko kabėt, į kilpas baisias pakabintą.

Patys šarvais apsivilko, duris užrakino šviesiąsias

Ir atsirado prie Odisėjo, šviesaus margaminčio.

Čia atsistoję, drąsiau pasijuto: prie slenksčio jau buvo

Jie keturies, o svetainėj būrys didžiausias jų priešų.

205 Deivė Atėnė, Kronido duktė, prie jų atskubėjo,

Lygiai iš stoto ir balso skambaus kaip Mentoras tikras.

Deivę pamatęs, nudžiugo labai Odisėjas ir tarė:

„Mentorai, gink nuo mirties, atmindamas savo bičiulį,

Kurs tau tiek gera padarė, abu vienamečiai juk esam.“

210 Taip jis pasakė, nors jautė, jog tai drąsos įkvėpėja.

Puolė jaunikiai visi ir triukšmą pakėlė svetainėj.

Pirmas pradėjo grasint Agelajas, Damastoro vaikas:

„Mentorai, argi tave taip pigiai prikalbės Odisėjas,

Stoti į kovą prieš mus ir gelbėti jį iš pavojaus?

215 Mūsų užmanymas toks, ir mes jį įvykdysim greitai.

Kai nugalėsime juodu abudu, tėvą ir sūnų,

Kojas ištiesi ir tu prie bičiulių, jei tik pasišausi

Tvarką svetainėj daryt: už tai sumokėsi gyvybe.

Jūsų narsumą kaipmat išgaląstas varis nutildys,

220 Kiek tik gėrybės tu rūmuos savuosiuos turi ir už rūmų –

Su Odisėjo turtu sumaišysim ir niekad neleisim

Sūnui gyventi namuos nei dukteriai tavo nė vienai.

Nė rūpestinga žmona po Itakės miestą nevaikščios.“

Taip jis kalbėjo, labiau užduodamas širdį Atėnei,

225 Deivė, supykus begal, subjuro ant Odisėjo:

„Tu, Odisėjau, seniai praradai narsumą ir drąsą,

Kokią turėjai tuomet, kai koveis Trojoj su priešais

Dėl geratėvės baltrankės Elenos devynetą metų,

Vyrų be skaičiaus paklojai per tas kautynes kruvinąsias,

230 Tavo gudrumas išgriovė Priamo pilį plačgatvę.

Kaipgi tad šiandien, kai savo namus turtingus pasiekei,

Pradedi krūpčiot dėl savo jėgų nugalėti jaunikiams?

Stoki, mielasis, arčiau prie manęs, žiūrėk, ką darysiu,

Ir pamatysi, kas tau kovoje su įtūžusiais vyrais

235 Mentoras bus Alkimidas, kuris atsimoka už gera.“

Šitaip ji sakė, tačiau neskubėjo pergalę duoti,

Vis dar norėjo mėgint jėgų patvarumą bei narsą

Ir Odisėjo šviesaus, ir jo šlovingojo vaiko.

Lengvasparne grakščiąja kregžde tuoj virtus, pakilo

240 Ir ant sijos suodinos atsitūpė rūmų pastogėj.

Drąsino vis jaunikius Agelajas, Damastoro vaikas,

Ir Eurinomas, ir Amfimedontas, ir Demoptolemas,

Ir protingasis Polibas, ir Poliktoridas Peisandras.

Tarpu jaunikių jie buvo pirmi ir patys narsieji,

245 Kiek jų dar liko gyvų ir kovės dėl savo gyvybės.

Lankas paguldė kitus ir strėlės, be perstojo skrieję.

O Agelajas prabilo tuomet ir sakė jaunikiams:

„Greit jau nuleis rankas tas šaulys, nebijokite, vyrai!

Mentoras vengė kovos, tik niekų tuščių prikalbėjo,

250 Jie pasiliko vieni stovėti prie durų didžiųjų.

Taigi dabar ne iš karto visi mes laidykim ietis,

O tegu meta šeši pirmutiniai, gal kartais Kronidas

Duos Odisėją pašaut ir tuo įsigyti sau šlovę.

Vargo nebus su kitais, tegul tik šitas parkrinta.“

255 Taip jis kalbėjo, ir vyrai kiekvienas paleido po ietį

Atsivėdėję, bet jąsias į šalį pasuko Atėnė.

Taigi viena į staktą gražiai įtaisytos svetainės

Trenkus įsmigo, kita – į duris, tvirtai padarytas,

O variaiešmė uosinė trečia pataikė į sieną.

260 O kai suzvimbusios ietys pro šalį visos nuskriejo,

Tuosyk daug vargęs šviesus Odisėjas prabilo ir tarė:

„Vyrai! Dabar aš tikrai pasakyčiau: laikas atėjo

Ietis nukreipti į pulką jaunikių, kurie pasiryžę

Mus išžudyti visus, kai šitiek eibių pridarė.“

265 Taip jis pasakė, ir ietis aštrias iš karto paleido,

Tiesiai nutaikę – ir Demoptolemą pats Odisėjas,

O Euriadą sūnus Telemachas, Elatą – Eumajas

Partiesė žemėn, Peisandrą pašovė jaučiaganis tvirtas.

Krito iš karto visi ir graužė raitydamies aslą.

270 Į atokiausiąjį kampą tuomet susigrūdo jaunikiai,

Keletas šoko tuojau iš lavonų iečių ištraukti.

Kiek atsigavo ir ietis aštrias vėl paleido jaunikiai

Atsivėdėję, bet jąsias į šalį pasuko Atėnė.

Taigi viena į staktą gražiai įtaisytos svetainės

275 Trenkus įsmigo, kita – į duris, tvirtai padarytas,

O variaiešmė uosinė trečia pataikė į sieną.

Tik Telemachui truputį kliudė į ranką ties riešu

Amfimedontas, ir odą pavirš nubrozdino varis.

Taipgi Ktesipas Eumajui pro skydo kraštą įbrėžė

280 Ietimi petį, bet ji neįsmigus nukrito į aslą.

Ir Odisėjo, šviesaus margaminčio, kovotojai narsūs

Ietis aštriąsias vėl į jaunikių pulką paleido.

Euridamantui pakliudė pats piliagriovys Odisėjas,

Amfimedontui – sūnus Telemachas, Polibui – Eumajas.

285 Narsų Ktesipą tuo tarpu pašovė jaučiaganis doras,

Tiesiai krūtinėn pataikė ir šitaip tarė nudžiugęs:

„Štai, pašaipūne sūnau Politerso, matai, kaip nereikia

Niekad iš aukšto kalbėt, ką sakai, nepasvarsčius. Mes turim

Žodį palikti dievams: jų galybė žmones pranoksta.

290 Atpildas tau čia už koją, kurią negalvojęs paleidai

Tu Odisėjui šviesiam, kai išmaldos prašė svetainėj.“

Taip riestaragių piemuo kalbėjo. Šviesus Odisėjas

Puolė Damastoro vaiką ir pervėrė ietim galinga.

O Telemachas tada Leokritui, Evenoro sūnui,

295 Ietį suvarė pilvan, pro nugarą varis išlindo.

Kniūbsčias parpuolė tasai, kakta atsitrenkęs į aslą.

Deivė Atėnė tuomet pakraigėj aukštai pamosavo

Žudančią žmogų egidę, ir širdys apmirė vyrams.

Lakstė svetainėj visi nusigandę, it kaimenė karvių,

300 Kai, pasibaidžius sparvų, zylioti laukais pasileidžia

Karštą vasaros metą, kai ilgos dienos ateina.

Kaip vanagai kumpasnapiai, nagus riestuosius išskėtę,

Puola ūmai paukštelius, nuo kalnų aukštųjų atskridę;

Tie iš greitumo vieni į raizgus sukrinta ant lauko,

305 Paveja priešas kitus ir pagauna: negali jie, vargšai,

Nei apsigint, nei pasprukti: laimikis pradžiugina žmones, –

Lygiai taip nūn jaunikius svetainėje puolė ir mušė,

Kur tik jie bėgo. Šauksmai ir vaitojimas kilo padangėn,

Knežo suskaldyti kiaušai, ir kraujas tekėjo per aslą.

310 Prie Odisėjo prišokęs, kelius apkabino Leodas,

Pasigailėti jo prašė ir žodžiais sparnuotais kalbėjo:

„Dėlei šių kelių maldauju, parodyki širdį man, vargšui.

Niekad aš tavo namuos tarnaičių netvirkinau žodžiais,

Tu patikėk, nei darbu piktu ir stengiaus ne sykį

315 Dar sulaikyti kitus, kai darė, kas nederėjo.

Bet jie neklausė manęs ir rankų valdyt nenorėjo.

Už nedorybes todėl prapulties baisios susilaukė.

Aš, žiniuonis ir aukotojas jų, nepadaręs tau bloga,

Galvą padėsiu. Nėra dėkingumo pasauly už gera.“

320 Jam, pažiūrėjęs skersom, Odisėjas daugmintis atsakė:

„Jeigu didžiuojies garbe – žiniuonis ir aukotojas buvęs,

Aišku, ne sykį dievus maldavai, aukodamas rūmuos,

Kad malonioji grįžimo diena manęs nepasiektų,

Kad, už tavęs ištekėjus, žmona tau vaikų prigimdytų, –

325 Tad nuo skausmingos mirties išsisukti tu negalėsi.“

Šitai pasakęs, galinga ranka kalaviją pastvėrė,

Gulintį žemėj, kurį Agelajas mirdams iš rankų

Buvo paleidęs, ir smogė juo tiesiai į vidurį sprando.

Ai! Tesuriko tasai, ir galva nuriedėjo į aslą.

330 Terpijo vieno sūnus juodos giltinės teišvengė,

Femijas, dainius, kuris taip nenorom turėjo dainuoti,

Tyliai stovėjo dabar, kankles laikydamas rankoj,

Tiesiai prie durų į kiemą ir vis apsispręst negalėjo:

Ar iš svetainės išeit į dailiai aptvertąjį kiemą

335 Ir atsisėsti prie aukuro Dzeusui, kur senas Laertas

Ir Odisėjas seniau tiek aukai sudegino kulšių,

Ar atleidimo prašyti, kelius Odisėjui apglėbus.

Ir išeitis pagaliau šita pasirodė geriausia:

Pult ir Laerto sūnaus Odisėjo kelius apkabinti.

340 Taigi, skardžiąsias kankles tuojau padėjęs ant žemės

Tarpu sidabrais kaustyto krėslo ir vyno kratero,

Prie Odisėjo priėjo, parpuolęs kelius apkabino

Ir, atleidimo prašydamas, žodžiais sparnuotais kalbėjo:

„Dėlei šių kelių maldauju, parodyki širdį man, vargšui.

345 Pats tu ramybės vėliau neturėsi ir griaušiesi nuolat,

Dainių užmušęs, kurs gieda žmonėms ir dievams nemirtingiems.

Pats aš išmokau giedot, man dievas į širdį visokių

Teikės įkvėpti giesmių, mokėsiu tave apdainuoti

Lygiai kaip dievą, tiktai pagailėk ir galvos man nekirski.

350 Ir Telemachas, tavasis sūnus, galės pasakyti,

Jog ne iš valios savos, ne atpildą gauti panūdęs,

Eidavau aš čia dažnai puotoj jaunikiams dainuoti.

Buvo jų pulkas, turėjo galybę ir prievarta varė.“

Šitą jo kalbą girdėjo galybė šventa Telemachas.

355 Taigi jis kreipės į tėvą tuojau ir tarė jam šitaip:

„Tėve, palauki, jisai nekaltas, variu jo nekirski.

Gyvą palikim ir šauklį Medontą, jis man gi kaip tėvas

Geras vis buvo namuos, kol metų pilnų neturėjau.

Jeigu Filetijas jo ar Eumajas nebus dar nužudę

360 Ar tau pačiam nepakliuvo po ietim svetainėj.“

Taip jis pasakė. Protingas Medontas jo kalbą girdėjo.

Jis susigūžęs gulėjo po krėslu, į jauteną šviežią

Įsivyniojęs, todėl ir išvengė mirties skausmingosios.

Nūn iš po krėslo išlindo ir, jauteną šlapią numetęs,

365 Prie Telemacho pripuolė ir, jojo kelius apkabinęs,

Pasigailėti maldavo ir sakė žodžiais sparnuotais:

„Vargšas, sūneli, esu, pagailėki ir tėvą prašyki,

Kad nenukirstų aštriuoju variu, kai siautėja šitaip,

Gieždamas apmaudą prieš jaunikius, kurie jo gėrybes

370 Kleidė namuos ir tavęs visai nebijojo apakę.“

Nusišypsojo ir tarė tuomet Odisėjas daugmintis:

„Nusiraminki, jis tau gyvybę išgelbėjo šiandien,

Idant tu pats pajaustum širdy ir kitam pasakytum,

Jog šimteriopai verčiau daryti gera nei bloga.

375 Eikit dabar iš svetainės abu, iš kraujo klampynės,

Ir pasėdėkit kieme – ir tu, ir dainius žodingas,

Kol padarysiu čia tvarką namuos aš kaip šeimininkas.“

Taip jis pasakė, o tie abudu išėjo į kiemą

Ir, atsisėdę prie aukuro Dzeusui didžiam ir galingam,

380 Dairėsi bailiai aplink ir laukė mirties kas minutė.

Pats Odisėjas gerai apžiūrėjo namus, ar jaunikių

Nėr pasislėpęs kas nors, kad giltinę juodą apgautų.

Kraujo klanuos visus ir dulkėse gulinčius rado.

Tysojo žemėj dabar kaip žuvys, kurias daugiaakiais

385 Tinklais iš marių pilkų žvejai į krantą ištraukia,

Kai pasisekus žūklė: jos guli, vargšės, ir trokšta

Vandenis jūros pasiekt, ant kopų smėlio papiltos;

Gyvastį mielą bemat joms atima saulės kaitrumas, –

Taip ir jaunikiai dabar gulėjo vienas prie kito.

390 Kreipėsi į Telemachą tuomet Odisėjas daugmintis:

„Eikš, Telemachai, ir auklę tu man, Euriklėją, pakvieski,

Jai pasakyti turiu, koks rūpestis širdį man slegia.“

Taip jis kalbėjo. Sūnus paklausė mielojo tėvo

Ir, paklabenęs duris, Euriklėjai auklei pasakė:

395 „Kelkis greičiau, senute miela, kuri moterų pusėj

Mūsų namų tarnaites, mergas globoji ir saugai.

Kviečiasi tėvas tave ir nori kažką tau pranešti.“

Taip jis kalbėjo, ir jai pro ausis nepraslydo tie žodžiai.

Greit atidarė duris šeimyninės savo gražiosios

400 Ir patekom išturseno, o ją Telemachas lydėjo.

Ji Odisėją atrado prie kritusių vyrų lavonų:

Visas aptiškęs kraujais ir apgultas dulkių kaip liūtas,

Kai jis nuo diendaržio eina, suplėšyto jaučio priputęs;

Jo ir krūtinė visa, ir snukio šonai abudu

405 Varva aptiškę kraujais, o akys – baisu pažiūrėti, –

Tokios dabar Odisėjo buvo rankos ir kojos.

Kai tuos lavonus ir kraujo klanus Euriklėja pamatė,

Kone sukliko apstulbus: taip didis jai darbas atrodė.

Tik Odisėjas sulaikė ir džiaugsmo išreikšti neleido,

410 Kreipėsi greitai į ją ir žodžiais sparnuotais pasakė:

„Džiaugsmą, senele, širdy sulaikyk ir klykt nepradėki.

Džiūgauti prie negyvų žmonių juk nuodėmė būtų.

Nubaudė juos dievų lėmimas už darbus piktuosius,

Nes nemokėjo pagerbti žmonių, gyvenančių žemėj,

415 Nei aukštakilmio, nei vargšo, kam teko su jais susitikti.

Už nedorybes todėl prapulties jie baisios susilaukė.

Man tu išvardink mergas ir tarnaites rūmų lig vienai,

Teršusias garbę namų, ir tas, kurios liko nekaltos.“

Jam atsakydama, tarė auklė miela Euriklėja:

420 „Visą teisybę dabar aš tau atskleisiu, vaikeli.

Mūsų namuos mergų ir tarnaičių dešimtys penkios.

Jąsias išmokėm visas, kaip darbus dailiai padirbti –

Vilnas gražiai iškedent ir namuos visur patarnauti.

Dvylika buvo tokių, kurios pasileido be gėdos,

425 Jos nei manęs, nei pačios Penelopės visai nebeklauso.

O Telemachas dabar tesubrendo, ir motina niekad

Nedavė jam anksčiau mergų ir tarnaičių tvarkyti.

Aš pabėgėsiu tuoj pat į gražiąją menę ant aukšto

Tavajai žmonai pranešt, jai dievas nūn atsiuntė miegą.“

430 Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Jos tu nekelki dabar, o geriau tarnaitėms praneški,

Kad susirinktų čia visos, kurios nedorybių pridarė.“

Taip jis kalbėjo. Senelė tuojau, iš svetainės išėjus,

Padavė žinią mergoms ir liepė visoms paskubėti.

435 O Telemachą drauge su jaučiaganiu ir su Eumaju

Pasivadino artyn Odisėjas ir paliepė šitaip:

„Neškite patys lavonus į kiemą ir liepkit tarnaitėms.

Mergos dailiąsias krases su krėslais ir stalą kiekvieną

Lai, atsinešę vandens, narvėtom kempinėm nušveičia.

440 O kada rūmuos jau bus sutvarkyta visa kaip reikia,

Išsivarysit mergas iš gražiai įtaisytos svetainės

Ir, nusivedę tarp bokšto ir kiemo aptvaro aukšto,

Jas užkaposit aštriais kalavijais, kad gyvasties kvapas

Kūnus paliktų visų, kad užmirštų jos meilės saldybes.

445 Prisigardžiavo, kai jas paslapčiom glamonėjo begėdžiai.“

Taip jis pasakė. Mergos atėjo, pulkan susimetę,

Kūkčiojo visos dabar ir ašaras liejo gailiausias,

Bet nesipriešino nešti sukritusių vyrų lavonus.

Nešė ir guldė pastogėj ties kiemo aptvaru aukštu

450 Vieną prie kito eilėj, prižiūrėjo pats Odisėjas:

Nedavė joms tinginiaut – dantis sukandusios dirbo.

Mergos dailiąsias krases su krėslais ir stalą kiekvieną

Nušveitė dailiai, vandens atsinešę, kempinėm narvėtom.

O Telemachas drauge su jaučiaganiu ir su Eumaju

455 Aslą svetainės, gražiai įtaisytos, išgramdė kastuvais.

Nešė tarnaitės purvus ir viską vertė už durų.

O kai jau buvo namuos sutvarkyta visa kaip reikia,

Jie išsivarė mergas iš gražiai įtaisytos svetainės

Ir, nusivedę tarp bokšto ir kiemo aptvaro aukšto,

460 Užspeitė jas kampe, kad pabėgti lengvai negalėtų.

O Telemachas protingas tuomet prabilo ir tarė:

„Aš nenorėčiau garbingu būdu atimti gyvybę

Skraistėm šitom, kurios ant manęs ir ant motinos mūsų

Pamazgas liejo, o pačios išvien su jaunikiais voliojos.“

465 Taip jis pasakė ir, čia gulėjusią laivo juodsnapio

Virvę suktinę per siją permetęs bokšto paskliautėj,

Kilpą užnėrė aukštai, kad kojom žemės nesiektų.

Lygiai kaip paukščiai greitsparniai, strazdai ar miško balandžiai,

Į klastinguosius raizgus, paspęstus krūme, įkliuvę,

470 Kai sau nakvynės ieškojo ir liūdnąją prieglaudą rado, –

Šitaip jos visos eilėj galvom nusvarintom kabėjo,

Kilpa kiekvienai buvo ant kaklo, ir mirė jos žiauriai.

Kojos tiktai sutirtėjo, ir visos tuojau atsileido.

Atvedė ir Melantėją į priebutį aukštą per kiemą,

475 Jam nukapojo ausis variu išgaląstu ir nosį,

Numetė rietus išplėšę, kad kruvinus šunys surytų,

Kojas nukirto, rankas ir apmaudą išgiežė šitaip.

Nusimazgoję po to rankas ir kojas, sugrįžo

Pas Odisėją vidun: jų darbas atliktas buvo.

480 Pats Odisėjas tuomet Euriklėjai mielajai tarė:

„Valančios pikta sieros ir ugnies atneški, močiute,

Aš išrūkysiu namus, tu eisi ir mums Penelopę

Čia pavadinsi, tegu su savo tarnaitėm ateina,

Ir pasakysi, kad mergos tuojau susirinktų čia visos.“

485 Jam Euriklėja tada, mieloji auklė, atsakė:

„Viską, vaikeli, kalbi tu gerai ir protingai,

Bet palūkėki, chitoną aš tau ir apsiaustą atnešiu,

Kad, skarmalais tokiais plačiuosius pečius prisidengęs,

Taip nestovėtum svetainėj: orumas pažeidžiamas tavo.“

490 Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Niekur tu neik ir ugnį tuojau sukurki svetainėj.“

Taip jis pasakė. Auklė miela Euriklėja paklausė,

Atnešė ugnį ir sierą. Tuomet Odisėjas šviesusis

Menę išrūkė visur ir priebutį aukštą, ir kiemą.

495 O Euriklėja apėjo namus Odisėjo gražiuosius,

Padavė žinią mergoms ir liepė visoms paskubėti.

Mergos išėjo tuojau, žibintus į rankas įsitvėrę,

Džiugesio pilnos, ratu Odisėją visos apstojo,

Sveikino jį atpažinę, pečius ir galvą bučiavo.

500 Glostė jam švelniai rankas. Silpnumas apėmė vargšą,

Ėmė jis graudžiai kukčiot, širdim pažinęs kiekvieną.

XXIII GIESMĖ

Penelopė atpažįsta Odisėją

Laiptais senelė turseno, šypsodama meiliai iš džiaugsmo,

Nešė naujieną valdovei, kad mylimas vyras parėjo.

Lankstėsi keliai lengvai, ir kojos kilojosi pačios,

Ir, atsistojusi jai prie galvos, prabilo ir tarė:

5 „O Penelope, dukrele! Tu kelkis greičiau, kad galėtum

Savo akim pamatyt, ko diena iš dienos taip ilgėjais.

Tau Odisėjas parėjo namo, nors vėlai, bet sugrįžo!

Jau ir jaunikių gyvų nebėra, kurie jam kas dieną

Siaubė namus, eikvojo turtus ir skriaudė jo sūnų.“

10 Jai atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Protą, močiute, dievai tau sumaišė, jie gali, kai nori,

Žmogų, protingą labai, kvailiu padaryti bematant,

O skystaprotį tikriausiu išminčium paverčia ne sykį.

Jie tad išvarė iš proto tave, nors buvai išmintinga.

15 Ko iš manęs juokies, kai širdį man sopa be galo?

Daiktus nebūtus sakai ir saldų miegą nutraukei,

Kurs apmarino mane, suvėręs stipriau man blakstienas.

Taip dar miegojus nesu, kai išplaukė man Odisėjas

Į Ilioną prakeiktą, geriau neminėti jo vardo.

20 Kopki, močiute, atgal ir eiki į moterų pusę.

Jeigu tarnaičių kuri iš viso pulko, kiek turim,

Būtų atėjus naujienos pranešt ir miegą nutraukus, –

Būčiau parodžius duris, ir būtų kaip skraistė iškūrus

Ji stačiagalviais. Tave išvaduoja nuo šito senatvė.“

25 Jai Euriklėja geroji, tuomet atsakydama, tarė:

„Juoktis visai nemanau, dukrele, iš tikro parėjo

Tau Odisėjas, namo jis pargrįžo, sakau iš teisybės...

Jis – tas svetys, iš kurio visi taip tyčiojos menėj.

Ir Telemachas žinojo seniai, kad jo tėvas sugrįžęs,

30 Tik nenorėjo sakyt ir sumanymų tėvo išduoti,

Kol už sauvalią nebus nubausti palaidūnai jaunikiai.“

Taip ji pasakė. Valdovė nudžiugusi šoko iš guolio,

Tuoj apkabino senutę ir, ašaroms skruostus suvilgius,

Kreipėsi šitaip į ją ir tarė žodžiais sparnuotais:

35 „Tikrą teisybę dabar pasakyki, mieloji močiute,

Jei iš tikrųjų namo jis pargrįžo, kaip man tu kalbėjai,

Kaipgi išdrįso ranką pakelti prieš pulką jaunikių,

Būdamas vienas, o jų vis rinkdavos pulkas didžiausias.“

Jai Euriklėja geroji, tuomet atsakydama, tarė:

40 „Aš nemačiau, nežinau, tik vaitojimą garsų girdėjau

Žūstančių vyrų. Mes visos kampe susigūžę sėdėjom,

Perimtos baimės, o durys buvo tvirtai užrakintos,

Kol Telemachas mane, atėjęs į moterų pusę,

Pašaukė, tėvas jį buvo pasiuntęs ir liepęs pakviesti.

45 Aš Odisėją radau prie žuvusių vyrų lavonų.

Asloje vienas ant kito gulėjo suvirtę jaunikiai,

Jau negyvi. Tau smagu būtų buvę matyti jį tokį –

Apšlėktą visą krauju ir apneštą dulkių kaip liūtą.

Guli dabar tie eile suguldyti prie aptvaro vartų.

50 Jau Odisėjas, sieros atsinešęs ir ugnį pakūręs,

Valo visus namus ir siuntė tavęs pavadinti.

Eikim greičiau, kad judu viens kito mielajai širdžiai

Džiaugsmą suteiktumėt vėl po tiekos vargų ir nelaimių.

Tapo tikrove nūnai didysis mūsų troškimas.

55 Gyvas prie židinio savo sugrįžo ir žmoną bei sūnų

Gyvus atrado abu, jaunikiams, pridariusiems eibių,

Savo namuos užmokėjo visiems, ką buvo užpelnę.“

Jai atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Dar tu, močiute, palauk, taip smarkiai dar nesidžiauki.

60 Tu numanai, kaip didžią linksmybę parneštų jis grįžęs

Mūsų namams, o labiausiai tai man ir mudviejų sūnui,

Betgi žinia, kurią tu sakai, negaliu patikėti.

O pasileidusius vyrus galbūt išžudė koks dievas,

Jų įžūlumo baisaus ir piktųjų darbų nepakentęs.

65 Jie nemokėjo pagerbti žmonių, gyvenančių žemėj.

Nei aukštakilmio, nei vargšo, kam teko su jais susitikti.

Per nedorybę jie žuvo taip baisiai. Toli nuo Achajos

Liko diena Odisėjo grįžimo, ir pats jis prapuolė.“

Jai Euriklėja geroji, tuomet atsakydama, tarė:

70 „Mano vaikeli! Koks žodis pro tvorą dantų tau prašoko!

Vyras seniai prie židinio sėdi, o tu vis kartoji,

Kad niekados nepareis. Širdis netikli tau be saiko.

Bet palūkėk, aš tau pasakysiu ženklą tikriausią –

Randą, kurį jam šernas baltąja iltim padarė:

75 Užčiuopiau jį, bemazgodama kojas, ir jau prasižiojau

Tau pasakyti, bet jis man rankom burną užspaudė,

Žodžio neleisdamas tarti. Visad atsargus jis be galo.

Eiki, nelaukus ilgai, atsakysiu galva savąja,

Jeigu aš tau melavau – užmušk be gailesčio vietoj.“

80 Jai atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Tau iš tikrųjų sunku, mieloji močiute, suprasti

Mintį dievų amžinųjų, nors būtum labai išmintinga.

Betgi pas sūnų tuojau mes nueisim, aš nors pamatysiu

Žuvusių vyrų lavonus, ir kas padarė jiems galą.“

85 Šitai pasakius, ji kopė iš aukšto, o širdį jai, vargšei,

Mintys kamavo: ar mieląjį vyrą šnekint iš tolo,

Ar gal pribėgus rankas ir galvą tuojau išbučiuoti.

O, į svetainę įėjus ir peržengus akmenio slenkstį,

Ji atsisėdo ugnies šviesumoj prie sienos antrosios

90 Prieš Odisėją, kuris sėdėjo prie antrojo stulpo,

Žvilgsnį nuleidęs žemyn, ir laukė, kada jį prakalbins

Jo prakilnioji žmona, pati jį šiandien pamačius.

Toji sėdėjo ilgai be žodžio, apmirusia širdžia.

Čia jai atrodė, kad daug panašumo jis turi iš veido,

95 Čia abejonė vėl ėmė – kodėl taip baisiai nuplyšęs.

O Telemachas subjuro, vardu pavadino ir tarė:

„Motin mieloji! Tu lyg be širdies ar pamotė būtum.

Ko gi taip traukies nuo tėvo, ko jam, atsisėdus prie šono,

Žodžio nenori pratart, nešnekini, nieko neklausi?

100 Motės nerasi kitos, kuri, užgniaužusi širdį,

Šitaip nepultų prie vyro, kai tas, prikentėjęs, privargęs,

Po devyniolikos metų į tėviškės žemę sugrįžta.

Tavo krūtinėj širdis kietesnė už akmenį šaltą.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

105 „Mano vaikeli! Širdis man tebėr apmirus krūtinėj,

Aš nevalioju žodžio ištarti ir nieko paklausti

Nei į akis jam tiesiai pažvelgt. Bet jei iš tikrųjų

Čia Odisėjas, namo parkeliavęs, galėsime šiandien

Mudu viens kitą patikrint lengvai: mes turime ženklus,

110 Žinomus mudviem vieniem, kurių neregėjo dar niekas.“

Taip ji pasakė. Šypsojos šviesus Odisėjas, daug vargęs.

Ir, atsigręžęs į sūnų, jam tarė žodžiais sparnuotais:

„Leisk, Telemachai, mane išmėginti motinai savo,

Kaip jai patinka geriau, netrukus pati įsitikins.

115 Aš nešvarus nūnai ir skurliais menkais apsivilkęs,

Taigi ji žiūri iš aukšto ir sako: aš – ne Odisėjas.

Mes pasvarstykim geriau, kaip viską baigti laimingai.

Jeigu, sakysim, mieste kas vieną žmogų nužudo,

Turintį baisiai nedaug šalininkų keršyt už mirtį,

120 Vis dėlto bėga toksai, gimtinę ir gentį palikęs.

Mes gi miesto galybę, pačius kilminguosius Itakėj

Žmones nužudėm dabar, – tad imki ir pats pagalvoki.“

Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tuo pasirūpink tu pats, mielasis tėve. Juk sako,

125 Tavo protas – šviesiausias pasauly, žmogus dar nė vienas

Iš mirtingųjų žemės gyventojų tau neprilygo.

Mes pasiryžę nelikt nuo tavęs, ir, galiu pasakyti,

Skųstis narsumo stoka nereikės, kol jėgų nepritrūksim.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

130 „Aš pasakysiu štai tau, kaip man atrodo geriausia.

Jūs nusiprauskite tuoj ir chitonais naujais apsivilkit,

Liepkite ir mergoms – tegul ir jos pasipuošia.

Dieviškas dainius tuo tarpu, kankles skambiąsias paėmęs,

Lai vadovaus visiems ir šokį linksmą paskambins,

135 Kad pamanytų, kam teks pro šalį eiti netyčia,

Ir kas gyvena šalia, jog švenčiamos kokios vestuvės,

Kad siaubingoji žinia apie jaunikių žuvimą

Tol nepasklistų mieste, kol mes nebūsim nuėję

Kaiman į ūkį tarp medžių tylių, o ten pamatysim,

140 Kokį mums teiksis duot patarimą Olimpo valdovas.“

Taip jis kalbėjo, o tie jį išklausė ir darė, kas liepta.

Praustis nubėgo tuojau ir chitonais naujais apsivilko,

Gražintis puolė tarnaitės, kankles išgaubtąsias paėmęs,

Dieviškas dainius kiekvieno širdy pažadino norą

145 Pasiklausyti skambiųjų garsų ir pašokti ritmingai.

Gaudė aukštieji namai, galingai subildę nuo kojų

Šokančių vyrų tvirtų, taip pat gražiajuosčių merginų.

Taigi ne vienas, kas ėjo pro šalį, girdėdamas sakė:

„Aišku neklausus, jau vedė kas nors daugjaunikę valdovę.

150 Tai palaidūnė! Iškęst negalėjo ir saugot nenori

Tikrojo vyro aukštųjų namų, kol jis kada grįžtų.“

Šitaip kalbėjo kai kas, tačiau nežinojo, kaip buvo.

O Eurinomė, namų ūkvedė, tuomet Odisėją

Išprausė, šiuokart namie, ir, visą įtrynus alyvom,

155 Gražų, drobinį apsiaustą ir švarų chitoną užvilko.

Tuotarp jo galvą grožiu nematytu užliejo Atėnė,

Liko aukštesnis ir dar petingesnis, o garbanos vingrios

Driekės nuo vyro galvos kaip žiedai tamsaus hiacinto.

Lygiai kaip auksakalys sidabrus apliedina auksu,

160 Kai jį Hefaistas patsai ir Paladė Atėnė išmoko

Amato šio gudraus, ir daro daiktus dailiausius, –

Taip Odisėjo pečius ir galvą grožiu ji užliejo.

Jis iš maudyklės išėjo kaip dievas koks nemirtingas,

Ir atsisėdo grįžęs į krėslą, kur buvo sėdėjęs,

165 Tiesiai prieš žmoną ir ją prakalbino, tardamas šitaip:

„O apduotoji! Tau vienai tarp moterų žemės silpnųjų

Širdį iš kieto akmens padarė Olimpo valdovai.

Motės nerasi kitos, kuri, užgniaužusi širdį,

Šitaip nepultų prie vyro, kai tas, prikentėjęs, privargęs,

170 Po devyniolikos metų į tėviškės žemę sugrįžta.

Taigi, močiute, tu man pakloki lovą, aš vienas

Eisiu miegot, širdis krūtinėje jai geležinė.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„O apduotasis! Aš nesididžiuoju, nėr man ko niekint

175 Nei kuo stebėtis per daug, atsimenu, kaip tu atrodei,

Kai iš Itakės plaukei, laivan ilgairklin įsėdęs.

Na, bet gerai! Paklok, Euriklėja, jam patalą minkštą

Štai užu miegamo mūsų, kurį jis pats pasistatė.

Gražiąją lovą ten pastatykit ir patalą duokit,

180 Kailių priklokit su marškom margom ir užklodais vilnų.“

Taip ji kalbėjo, mėgindama vyrą. Šviesus Odisėjas

Tik atsiduso ir į rūpestingą pačią prabilo:

„Baisiai man, žmona, skaudu, kad šitaip gali tu kalbėti,

Kas gi man perstatė lovą kitur? Ir paslaptį žinant,

185 Būtų be galo sunku, o dievas, kuris panorėjęs,

Perkeltų ją lengvai, neatėjo jums į pagalbą.

Iš mirtingųjų žmonių nė vienas, nors vyras stipriausias,

Jos nevalios nė dalba pakelt, nes paslaptį didžią

Slepia ta lova daili, aš pats ją dariau, ne kas kitas.

190 Medis plačlapės alyvos kieme išaugęs kerojo,

Lieknas ir pilnas žiedų, kaip stulpas šitas storumo.

Apriečiau siena aš jį, statydamas miegamą savo

Iš akmenų sunkių, o viršų uždengiau stogu,

Tvirtas duris įstačiau, sandarias ir gražiai padarytas.

195 Tuosyk, plikai nugenėjęs šakas plačialapės alyvos

Ir lig šaknų galąstu variu nutašęs kamieną,

Dailiai nulyginau dar pagal įtemptą standžiai virvelę,

Koja išėjo graži, skylučių grąžtu prigręžiojus, –

Taip aš ant jos sau lovą dariau, o darbą pabaigęs,

200 Išpuošiau ją sidabru, drambliakauliu baltu ir auksu.

Dugnui įvėriau odos diržus, raudonai dažytus.

Išdaviau paslaptį jums, tačiau negaliu pasakyti,

Ar tebestovi dar ji toj vietoj, ar kas sugebėjo

Kelmą alyvos nukirst ir mūsų lovą išnešti.“

205 Taip jis pasakė, širdis ir pakinkliai žmonai sudrebo,

Žinančiai tąsias žymes, kurias Odisėjas minėjo.

Graudžiai pravirkusi, puolė ir rankom apglėbė kaklą

Vyrui mielam, bučiavo jo galvą ir šitaip kalbėjo:

„Tu ant manęs, Odisėjau, nepyk: buvai protingiausias

210 Vyras iš vyrų visų. Dievai negailėjo mums skausmo:

Jiems mat atrodė – per daug bus laimės, jei mes čia abudu

Džiaugsimės jaunyste ir senatvės slenkstį sulauksim.

Bet tu, mielasis, nepyk ant manęs ir nerūstauk užgautas,

Kad, kai išvydau, tavęs pamyluoti tuoj nepribėgau.

215 Mano krūtinėj mieloj širdis vis baimę kentėjo,

Kad koks mirtingas žmogus manęs neapgautų atėjęs

Žodžiais meiliais: gudrių suvedžiotojų pilna pasauly.

Argi argietę Eleną, gražveidę Dzeuso gentainę,

Būtų į lovą lengvai atviliojęs gražus svetimšalis,

220 Jeigu ji būtų žinojus, kad sūnūs karingų achajų

Ją parvaryti turės į mielą tėviškės žemę?

Dievas pakurstęs ją bus tą žingsnį nelemtąjį žengti.

Tolei kaltybės liūdnos ji savo širdim nepajuto,

Kol, prasidėję iš to, mus skaudžios nelaimės užgriuvo.

225 Nūn tu, be galo tiksliai ir aiškiai išvardijęs ženklus

Lovos mūsiškės, kurios nė vienas žmogus neregėjo, –

Mudu tiktai abu ir vienintelė mūsų tarnaitė,

Mūs Aktoridė, kurią man tėvas tekančiai davė,

Idant mūs miegamo aukšto sunkiąsias duris prižiūrėtų, –

230 Man pagaliau įtikinai širdį, didžiai nepatiklią.“

Taip ji kalbėjo. O jį dar didesnis ėmė graudumas,

Taigi raudojo, padorią ir mylinčią žmoną apglėbęs.

Lygiai kaip žemė brangi ir miela atrodo jūreiviams,

Kai Poseidonas jūroj sudaužo jų tvirtąjį laivą,

235 Vėją galingą pasiuntęs ir bangą kaip kalną didumo;

Perplaukę armenis pilkus, nedaugis jų bepasiekia

Žemę, nuvargę ir jūros maurais apnešti ligi kaklo;

Lipa į krantą linksmi, kad mirtis nepasiekė jų šiandien, –

Lygiai toks mielas dabar, jai žiūrint, vyras atrodė.

240 Vis nevaliojo atimt baltųjų rankų nuo kaklo.

Gal jų atodūsius būtų Aušra rožiapirštė išvydus,

Jei šviesiaakė Atėnė nebūtų sumanius ko kito.

Ji besibaigiančią naktį sulaikė, neleidus, kad kiltų

Iš Okeano Aušra auksasostė, nedavus kinkyti

245 Jai į ratus greitakojų žirgų – Faetonto ir Lampo,

Vežančių šviesą žmonėms Aušros nertasprandžių ristūnų.

Tuosyk į žmoną šviesus Odisėjas prabilo ir tarė:

„Mano miela! Lig vargų pabaigos dar galas nemažas

Reikia nueit, mums šimtas bėdų priešaky tebešmėkšo,

250 Didelės visos ir sunkios, tačiau nugalėti jas turim.

Taip man pasakė vėlė Teiresijo, pranašo didžio,

Tądien, kai aš į Hado namus buvau nukeliavęs

Dėl bendražygių ir savo paties sugrįžimo teirautis.

Betgi jau eikim į guolį, mieloji, tegu nors šią naktį

255 Miegas saldus mums poilsio duos, ramiai atsigulus.“

Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Guolis tau bus visuomet paklotas, kada tik norėtų

Tavo širdis, jei leido dievai laimingai pasiekti

Aukštastogius namus ir mieląją tėviškės žemę.

260 Bet jei prasitarei jau, ir dievas tau davė tą mintį,

Tai pasakyki ir bėdą, vis tiek, atrodo, turėsiu

Ją sužinoti, tai ar ne geriau dabar ją išgirdus?“

Jai atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„O apduotoji! Kodėl užsispyrei ir taip reikalauji

265 Viską sakyti? Gerai, pasakysiu, neslėpdamas nieko.

Tavo širdis tačiau nesidžiaugs, nelinksma krūtinėj

Man ir pačiam, nes Teiresijas liepė irklą patogų

Imt į rankas ir leistis kelionėn iš miesto į miestą,

Kolei aš žmones užtiksiu, visai nepažįstančius jūros

270 Ir neragavusius niekad druska užsūdyto valgio.

Raudonasnapių laivų neregėjo jie niekad nei matė

Švelniai nudilinto irklo, kurs laivui sparną atstoja.

Man jis pasakė ir ženklus tikrus, nuo tavęs jų neslėpsiu:

Kai susitiksiu keleivį, kuris ims teirautis nustebęs,

275 Kam aš vėtyklę nešuos, ant tvirto peties užsidėjęs, –

Liepė tuojau į žemę įsmeigt nudilintą irklą

Ir paaukoti gausias aukas Poseidonui galingam:

Aviną, jautį ir kiaulių baltilčių vaisintoją kuilį.

Tuosyk, pargrįžus namo, sudėti šventas hekatombes

280 Nemirtingiesiems dievams, plačių padangių valdovams,

Lygiai visiems iš eilės. Mirties sulauksiu ne jūroj:

Ji palengva ateis manęs pasiimti vien tuosyk,

Kai nuo senatvės gražios jau būsiu pavargęs, o žmonės

Bus čia laimingi visi. Taip viską jis man pranašavo.“

285 Jam atsakydama, tarė protinga žmona Penelopė:

„Jeigu taip lėmė dievai, kad senatvė mums būtų šviesesnė,

Reikia tad viltį turėt, kad galą vargų pamatysim.“

Taip jie, susėdę abu, ilgai tarp savęs šnekučiavo.

O Eurinomė tuo tarpu ir auklė senutė paklojo

290 Lovą minkštų patalų, abi pasišvietę žibintais.

Lovą kada minkštai tos moterys mielos paklojo,

Gulti nuėjo senelė, į savo kampą sugrįžus,

O Eurinomė, kuri prižiūrėjo miegamo tvarką,

Gult nulydėjo abu, laikydama rankoj žibintą.

295 Juos miegaman įvedus, išėjo, o tiems gi atėjo

Laimė iš naujo, teisėtai į senąją lovą sugulus.

O Telemachas tuo tarpu ir piemenys jaučių bei kiaulių,

Kojas atmušę šokiu ir tarnaites nuvarginę baisiai,

Gulti nuėjo visi šešėlių pritemdytuos rūmuos.

300 O kai pasidžiaugė meile, kurios taip buvo pasilgę,

Ėmė kalbėtis abu, gėrėdamies žodžiais viens kito.

Guodėsi ji, kaip namuos jai teko, moteriai šviesiai,

Nuolat žiūrėt į pulką baisių palaidūnų jaunikių,

Kaip tie piršosi jai ir jaučius pjovė be skaičiaus

305 Ir aveles pulkais, kaip vyną liejo ąsočiais.

O Odisėjas, Dzeuso gentainis – kiek skausmo ir vargo

Suteikė jis kitiems ir kiek smūgių pats iškentėjo, –

Viską apsakė, o ji gėrėdamos klausė, ir miegas

Jai nesuvėrė blakstienų, kol baigė pasakot vyras.

310 Pasaką jis pradėjo kikonais, kaip, juos nugalėjęs,

Į lotofagų derlingą žemę po to atkeliavo;

Minė kiklopą tuomet, kaip siaubūnas bausmės susilaukė

Už bičiulius narsius, kuriuos beširdis prarijo;

Kaip pas Ajolą atvyko, kaip priėmė tas jį širdingai

315 Ir išlydėjo, tačiau į tėviškę mielą nebuvo

Lemta jam grįžti, todėl pakilusi vėtra jį griebė

Ir, aimanuojantį vėlei, nuplukdė į jūrą žuvingą;

Kaip lestrigonų šaly jis į Telefilą atvyko,

Kaip tie sudaužė laivus, ir žuvo draugai gražiaauliai,

320 Vienas tik Odisėjas laivu juoduoju pabėgo;

Ir apie Kirkės klastas ir kerus gudriuosius apsakė;

Kaip nukeliavo į Hado tamsius ir dvokiančius rūmus

Savo gaubtuoju laivu Teiresijo, pranašo Tebų,

Vėlę teirautis ir klaust; kaip ten bičiulius susitiko,

325 Motiną matė, kuri jį pagimdė ir mažą augino;

Kaip maloniųjų sirenių dainų jisai pasiklausė,

Kaip nuo klajūnių uolų jis pabėgo, baisiosios Charibdės,

Lygiai ir Skilės, pro jas dar niekas nebuvo prasprukęs;

Ir kaip Heilijo jaučius papjovę suvalgė jo vyrai,

330 Ir kaip perkūnvaldis Dzeusas sudaužė greitąjį laivą,

Trenkęs liepsnotu žaibu: visi bendražygiai lig vieno

Mirtį sau rado, jisai tik vienas nuo kėrių ištrūko;

Kaip į Ogigijos salą atvyko pas nimfą Kalipsę,

Kaip ta jį laikė oloj gaubtaskliautėj keletą metų,

335 Baisiai norėjo, kad būtų jos vyru, vaišino ir sakė

Duosianti nemirtingumą, ir jis nesensiąs per amžius,

Betgi ir tuo jo krūtinėj širdies palenkt nevaliojo;

Kaip po didžių vargų į fajakų žemę pateko,

Atvira širdžia tie jį sutiko ir gerbė kaip dievą.

340 Davė jam laivą ir grįžti padėjo į tėviškės žemę,

Vario ir aukso, ir rūbų gražių prikrovę gausybę.

Vos paskutinį žodį pasakė – miegas saldusis

Sąnarius žmonai atleido ir sielvartus juodus nutildė.

O šviesiaakė deivė Atėnė sumanė vėl kita.

345 Kai ji nusprendė širdy, kad jau Odisėjui pakanka

Tysot pačios patale ir miego dovana džiaugtis,

Iš Okeano gelmių auksasostę Aušrą pakėlė,

Kad mirtingiesiems šviesą atneštų. Tuomet Odisėjas

Kėlės iš lovos minkštos ir šitaip kreipės į žmoną:

350 „Vargo kartaus, mieloji, lig šiol ragavome sočiai

Vienas ir kitas: tu – čia dėl vargingo mano grįžimo

Ašaras liejai, o man – kaip Dzeusas, nors baisiai norėjau,

Taip ir kiti nemirtingi dievai vis grįžti neleido.

Nūn, kai abu pasilsėjome lovoj išsiilgtojoj,

355 Tu pagloboki turtus, kiek mūsų namuos jų beliko,

Dalį galvijų, kuriuos įžūlūnai jaunikiai surijo,

Aš atsiimsiu, jėga juos privertęs, o kita geruoju

Duos man achajai, ir mūsų kūtės netrukus bus pilnos.

Šiandien aš noriu nueit į kaimą, paskendusį medžiuos,

360 Ir aplankyti garbingąjį tėvą, jis baisiai man rūpi.

Tau čia, mieloji, turiu pasakyt, nors pati susigaudai, –

Saulė nespės patekėt – ir apie jaunikius, nužudytus

Mūsų aukštuosiuos namuos, nuskries naujiena per miestą.

Eiki į viršų todėl su savo mergom ir tarnaitėm,

365 Ten pasėdėk, nesirodyki niekam ir nieko neklauski.“

Šitai pasakė ir, šarvus gražius ant pečių užsivilkęs,

Jis Telemachą pakėlė, ganytojus jaučių ir kiaulių,

Liepė ir jiems taip pat Arėjo ginklus pasiimti.

Tie jo paklausė be žodžio ir vario šarvais apsivilko.

370 Tuosyk išėjo visi pro duris, Odisėjas juos vedė.

Žemėje rytas gražiai jau išaušo, tad vyrus Atėnė

Uždengė rūko skraiste ir išvedė greitai iš miesto.

XXIV GIESMĖ

Antrąkart numirėlių šaly. Susitaikymas

O kilėnietis Hermėjas tuomet išprašė iš rūmų

Mirusių vyrų vėles, laikydamas rankoje lazdą,

Gražią, auksinę, kuria, kai nori, užbūręs užmerkia

Žmogui akis, o kitam ir miegančiam keltis paliepia.

5 Ja tad mosavo dabar, o vėlės švokšdamos lėkė.

Kaip gūdžioje olos tamsumoj šikšnosparniai švokščia,

Ėmę plasnoti sparnais, kai vienas krinta nuo sienos,

Kur jie, sukibę eilėj, greit glaudžiasi vėlei į pulką, –

Lygiai taip švokštė tos vėlės ir skrido, pulkan susimetę,

10 Paskui Hermėją paslaugų keliu, per tvaiką pelėsių.

Perskrido per Okeano bangas, per uolą Leukadžių,

Helijo vartai paliko šaly ir sapnų karalystė.

Kelią pabaigę bemat, į plėnūnių lanką atskrido,

Ten, kur vėlės gyvena, pabaigusių vargą šešėliai.

15 Jos čia Pelėjo sūnaus Achilo vėlę atrado,

Buvo Patroklas su juo, be to, Antilochas beydis,

Taipgi Ajantas, kuris tarp danajų stotu ir iš veido

Buvo gražiausias, tiktai Pelėjoną beydį išskyrus.

Tie visi trys prie Achilo stovėjo, ir štai prie jų pulko

20 Tyliai prislinko vėlė Agamemnono didžio Atrido,

Baisiai nuliūdus, o ją atlydėjo visi, kas Egisto

Rūmuose žuvo su juo ir baisią prapultį rado.

Kreipės į jį Pelėjono vėlė ir tarė pirmoji:

„Mes čia galvojom, Atridai, – tu vienas iš didvyrių tarpo

25 Dzeuso, perkūnų valdovo, malonėje būsi per amžius:

Begalę vyrų narsių tu valioj savo turėjai

Trojos šaly, kai vargą visi mes vargom, achajai.

Bet ir tave turėjo patikt, nelaukusi laiko,

Moira piktoji, kurios neišvengia, kas užgimė, niekas.

30 O! Kad tu būtum šlovingai, kaip vadas vyriausias, anuomet

Trojos šaly sau mirtį ir prapultį juodą atradęs!

Būtų achajai tuomet tau pilkapį aukštą supylę,

Sūnui savajam tu būtum nemirštančią garbę palikęs.

Betgi tau būta dalios – mirtim negarbinga numirti.“

35 Jam atsakydama, tarė vėlė Agamemnono didžio:

„Koks tu laimingas, Pelėjo sūnau, šviesusis Achilai,

Trojoje žuvęs toli nuo Argo! Ir Trojos herojai

Krito aplinkui tave, ir achajų sūnūs narsiausi,

Grumdamies dėlei tavęs. O tu kaip milžinas didis

40 Dulkių verpetuos gulėjai, žirgais važinėti pamiršęs.

Ištisą dieną kovojom tuomet, ir galo nebūtų

Buvę tai kovai, jei Dzeusas nebūtų jos audra nutraukęs.

Savo laivynan tave nulydėjom iš kruvino lauko

Ir ant lentos pašarvojom, nuplovę gražųjį kūną

45 Vandeniu tyru, įtrynę alyvom. Aplinkui sustoję,

Ašarom plūdo graudžiom danajai ir kirpo sau plaukus.

Motina tavo atėjo iš jūros su marių dievaitėm,

Liūdnąją žinią išgirdus, jų klyksmas aidėjo per jūrą,

Verdamas širdį, jog achajus net šiurpas nupurtė.

50 Būtų gal šokę ir bėgę visi prie laivų pūstašonių,

Jeigu ne vienas žmogus, gyvenime daugel regėjęs –

Nestoras senas, kurio patarimai buvo geriausi.

Taigi jisai, norėdamas gero, prabilo ir tarė:

„Kur jūs, argiečiai, dabar? Achajų sūnūs, nebėkit!

55 Motina jo su marių deivėm ateina iš jūros

Mirusio savo sūnaus pažiūrėti ir apraudoti.“

Taip jis pasakė, ir tuoj susilaikė narsūs achajai.

Dukterys senio jūrinio, aplinkui tave susirinkę,

Ašarom springo, kol rengė tave drabužiu nemirtingu.

60 Mūzos gražiais balsais, pakaitom ir visos devynios,

Raudą giedojo, nebuvo argiečio, kurs būtų valiojęs

Ašaras kiek sulaikyt: graudino giesmė balsingoji.

Ir septyniolika tuosyk parų mes naktį ir dieną

Verkėm raudojom tavęs, dievai ir žmonės mirtingi.

65 O aštuonioliktai auštant, atidavėm ugniai, prie laužo

Daug nupenėtų avių ir jaučių lenktragių papjovę.

Aprengtas rūbais dievų, riebumuos gulėjai ant laužo

Ir meduje saldžiam, o pulkas achajų herojų,

Karo šarvais pasipuošę, traukė pro degantį laužą,

70 Vyrai pėsti ir važiuoti, jog žemė dundėjo po kojom.

O kai Hefaisto ugnis tave jau baigė suryti,

Rytą vynu žarijas užliejom ir, kaulus baltuosius

Tuosyk surinkę, taukais apvyniojom, o motina davė

Amforą gražią, auksinę, kurią Dionisas kadaise

75 Buvo jai dovanojęs, garsaus Hefaisto darytą.

Kaulai tavieji balti joj guli, šviesusis Achilai,

Draug su Patroklo Menetiado, kurs atgulė pirmas.

O netoliese ir Antiocho, kurį tu labiausiai

Iš bendražygių mylėjai, tuojau po Patroklo beydžio.

80 Tuosyk jums pilkapį aukštą, neturintį lygaus pasauly,

Ietim garsių argiečių pulkai šventieji supylė

Ant iškilios kalvos plataus Helesponto pakrantėj,

Idant iš marių toli pasiektų akys jūreivių –

Tų, kurie šiandien gyvena, ir tų, kurie bus dar po mūsų.

85 Motina tavo gražių dovanų dievus išmaldavo

Ir, atgabenus į aikštę, achajų žymūnams pastatė.

Daugelį sykių tu pats juk buvai, kai laidojom kokį

Kitą herojų, ir pats tu regėjai, kaip juosiasi vyrai

Ir į varžybas kaip stoja šarvuoti prie didvyrio kapo.

90 Būtų labiau sudrebėjus širdis, jei būtum pamatęs,

Kiek ir kokių dovanų tavo garbei sudėjo dievaitė

Sidabrakojė Tetidė: dievams tu mielas be galo.

Tau ir numirus šlovė nežuvo, ir vardas tavasis

Amžiais bus gyvas žmonių atminty, šviesusis Achilai.

95 Laimės ar daug man iš to, kad karo galo sulaukiau?

Grįžus namo, Kronidas man skyrė prapultį baisią –

Kristi nuo rankos Egisto ir savo žmonos nelabosios.“

Taip jie dabar tarp savęs abu kalbėjo ir guodės.

Tuosyk atėjo prie jų vadovas Argžudis greitas

100 Su vėlėmis visų, kuriuos Odisėjas nužudė.

Baisiai nustebę, abu priėjo artyn pažiūrėti,

Ir Agamemnono didžio vėlė, vos metusi akį,

Amfimedontą, šviesaus Melanėjo sūnų, pažino.

Buvo mat jo bičiulis, gyvenęs iš seno Itakėj.

105 Kreipės į jį Atrido vėlė ir tarė jam šitaip:

„Amfimedontai! Dėl ko į šešėlių šalį atėjot

Vyrai kaip vienas visi parinkti? Net jeigu norėtų,

Šitokių vyrų puikių tau niekas mieste nepririnktų.

Ar Poseidonas, žemės plakėjas, jūs laivą sudaužė,

110 Audrą galingą su vėjais pakėlęs, ir jūroj prigirdė,

Ar gal jau žmonės pikti visus sausumoj nudaigojo,

Kai jūs užpuolėt jų karves ar kaimenę gražią avelių,

Ar kada miestą išgriovėt ir žmonas grobėt vergijon?

Viską man drąsiai sakyk, nes aš tau draugas iš seno.

115 Ar užmiršai, kaip į jūsų namus buvau aš atvykęs

Ir Odisėjui kalbėjau, kad jis su šviesiu Menelaju

Prieš Ilioną trauktų achajų laivais tvirtasuoliais?

Mėnesį visą tuomet plačiu vandenynu mes plaukėm

Ir Odisėją, pilių grioviką, vargu tepriprašėm.“

120 Amfimedonto vėlė, į tai atsakydama, tarė:

„O galingasis Atrėjo sūnau, Agamemnonai didis!

Visa, ką tu sakai, aš atsimenu, Dzeuso gentaini,

Ir pasakysiu tau tikrą teisybę, neslėpdamas nieko,

Kaip atsitiko, kad mes negarbingos mirties susilaukėm.

125 Piršomės mat Odisėjo, ilgai nepareinančio, žmonai.

Ji tų vestuvių liūdnų nei mums atsakė, nei kėlė,

Tik vis galvojo, kaip mirtį prišaukt ir prapultį juodą.

Tad, be gudrybių kitų, ir šitokią klastą sumanė:

Menėj pastatė stakles ir ėmė austi įrietus

130 Didelį ploną audimą, o mums kartojo kas dieną:

„Vyrai mieli, jaunikiai, kurie, Odisėjui pražuvus,

Siūlot man ranką, turėkit kantrybę, palaukit, kol baigsiu

Austi audimą (kad man nenueitų metmenys niekais) –

Įkapes tėvui Laertui, idant, kai moira piktoji

135 Jo išsivesti ateis mirties, visa migdančios, dieną,

Man neprikištų piktai kokia nors achajė prieš žmones:

„Šitiek turto sukrovė, o guli nūn be drobulės.“

Taip ji kalbėjo, ir tuo patikėjo vyriškos širdys.

Taigi ji, būdavo, sėdi perdien ir audžia audimą,

140 O kai sulaukia nakties – užsidegusi šviesą, išardo.

Trejetą metų ji slapstės ir taip achajus suvedžiojo.

O ketvirti kai metai atėjo, kai senosios Horos

Grįžo, ir aibė dienų prariedėjo, mėnesiams dylant,

Išdavė ją viena moteriškė, žinojusi viską,

145 Mes ir nutvėrėm tuomet beardančią gražų audimą.

Tuosyk ji pabaigė austi, nors noro visai neturėjo.

O kai tą didį audimą išaudė ir švarų, išplautą

Atnešė mums ir parodė kaip saulę ar mėnesį šviesų, –

Parvedė demonas koks nelabasis tuomet Odisėją

150 Sodžiun į tuos namus, kur kiauliaganis senas gyveno.

Ten Odisėjo sūnus mylimasis užėjo tuo tarpu,

Gaubtašoniu laivu sugrįžęs iš Pilo smėlėto.

Juodu abu sugalvojo piktai jaunikius nužudyti

Ir į garsingąjį miestą parėjo, pirmiau Telemachas,

155 Tarsi koks kelio vadovas, o kiek vėliau Odisėjas.

Vedė kiauliaganis jį, skudurais apsikarsčiusį visą,

Ėjo kaip elgeta skurdžius ar metų slegiamas senis,

Sunkiai ramsčiavos lazda, senais skarmalais apsivilkęs.

Niekas iš mūsų pažint nepažino, kas tas per keleivis,

160 Čia atsiradęs ūmai, net vyrai amžiaus vyresnio.

Ėmėm jį žodžiais visaip užgauliot ir smogėm ne vienas.

Ir Odisėjas, nors savo namuos garbinguos sėdėjo,

Kantriai kentėjo smūgius nepelnytus ir mūsų patyčias.

Bet kai padrąsino jį Kronido egidvaldžio ženklas,

165 Su Telemacho pagalba ginklus dailiuosius paėmęs

Ir juos į sandėlį aukštą išnešęs, duris užrakino.

Tuosyk nuėjo pas žmoną ir ją, gudramintis, primokė

Lanką jaunikiams paduot su kirviais pilkais geležiniais

Mūsų, nelaimės draugų, varžyboms ir žudymo pradžiai.

170 Niekas iš mūsų tačiau nevaliojo lanko galingo

Stygą įtempti, jėgų visiems mums buvo per maža.

O kada lanką paimt į rankas Odisėjas panoro –

Baisiai nustebom visi ir tuoj kaip vienas sušukom:

Lanko nereikia jam duot, tegul sau kalba, ką nori.

175 Tik Telemachas vienas įsakė drąsiai jam duoti.

Paėmė lanką tuomet daug vargęs šviesus Odisėjas,

Įtempė jį lengvai ir, strėlę pro kilpas pravaręs,

Šoko ant slenksčio tuojau, strėles pasiberdamas žemėn.

Peržvelgė vyrus piktai ir šovė į Antinoją.

180 Strėlės skausmingos tuomet, nutaikytos tiesiai į širdį,

Mus apipuolė iškart, ir kritom vienas prie kito.

Buvo matyti, kad dievas kažkoks palaiko jų pusę.

Siautėjo menėj abu, niršdami begalingai, ir žudė

Ieškančius durų pasprukt – vaitojimas kilo ir triukšmas,

185 Skaldomi kiaušai suknežo, ir kraujas tekėjo per aslą.

Šitaip, Atride, mes, vargšai, galvas paguldėm, ir šiandien

Dar Odisėjo namuos tebeguli kūnai be kapo.

Niekas iš mūsų namiškių nei iš artimųjų nežino.

Jie pajuodavusį kraują nuo mūsų žaizdų numazgotų

190 Ir pašarvoję apverktų, kaip mirusius dera pagerbti.“

Jam atsakydama, tarė vėlė Agamemnono didžio:

„Koks tu laimingas, Laerto sūnau, Odisėjau daugminti,

Moterį, dorą didžiai ir skaisčią, sau žmona paėmęs!

Aukso turbūt širdis šitos Penelopės beydės,

195 Seno Ikarijo dukros, kuri lig šiol nepamiršo

Tikrojo vyro, šlovė nemirtinga jos ištikimybės

Amžiais skambės, ir žemės gyventojams giesme gražiausia

Nemirtingieji išgarsins protingą didžiai Penelopę.

Ne Tindarėjo duktė tai, sumaniusi darbą nedorą –

200 Tikrąjį vyrą užmušt. Per amžius ją paniekos giesme

Žmonės mirtingi minės: ji baisią gėdą padarė

Moterims lygiai visoms, nors jų ne viena geraširdė.“

Taip jie dabar abu tarp savęs kalbėjo ir guodės

Hado baisiuos namuos, kur žemės armenys gilūs.

205 Vyrai iš miesto patraukė ir greitai priėjo pakalnėj

Didelę, gražią Laerto sodybą, gerai sutvarkytą.

Ją įsigijo kadaise Laertas, nemaža privargęs.

Ten pasistatė namus ir ūkio trobas visokias.

Dieną ten dirbo darbus duotuosius, triūsėjo ir valgė,

210 Naktį šeimyna visa – vergai ir namiegai nakvojo.

Reikalus tvarkė sena sikelietė, kuri rūpestingai

Seną Laertą globojo kaime atokiai nuo miesto.

Čia Telemachui ir ūkio vergams Odisėjas pasakė:

„Eikit dabar visi į namus, gražiai įtaisytus,

215 Ir pagaminkit pietus, paskerdę kiaulį geriausią.

Pats aš tuo tarpu nueisiu ir pasikalbėsiu su tėvu,

Ar jis pažins dar mane, kai jo akyse atsistosiu,

Ar nepažins, juk aš ne namie praleidau tiek laiko.“

Šitai pasakęs, Arėjo šarvus jis padavė vyrams.

220 Tie visi trys suėjo vidun. Šviesus Odisėjas

Tėvo nuėjo ieškot į vaisiais apkerusį sodą.

Betgi Dolijo nerado, išvaikščiojęs sodą plačiausią,

Nei jo sūnų, nei vaikių nė vieno – jie buvo išėję

Parsigabenti erškėčių ir sodo aptvaro aukšto

225 Jais apsodinti, o senis jiems buvo kelio vadovas.

Vieną Laertą atrado sode, gražiai sutvarkytam.

Žemę jis varpė aplinkui medelį, jo storas chitonas

Buvo suplyšęs, seniai nevelėtas, kojos lig kelių

Odos aulais storai apvyniotos, kad neįsidurtų,

230 Pirštinės dengė rankas nuo dygumų, o galvą – kepurė,

Iš ožkenos pasiūta, apibrizgus; pavargęs ir liūdnas atrodė.

Šitokį tėvą pamatė daug vargęs šviesus Odisėjas,

Slegiamą sunkiai senatvės ir sielvarto didžio prispaustą.

Vyras sustojo po kriauše, ir ašarom akys pasruvo.

235 Svarstė dabar širdy ir protu galvojo sau vienas,

Ar čia jam tėvą pastverti glėbin, išbučiuoti ir viską

Tuoj pasakyt, kad jis parkeliavo į tėviškės žemę,

Ar išmėginti pirmiau ir smulkiai visko išklausti.

Ir išeitis pagaliau šita pasirodė geriausia –

240 Žodžiais senelį paerzint ir, ką jis kalbės, paklausyti.

Šitaip nusprendęs, priėjo artyn šviesus Odisėjas.

Ties medeliu žemes pasilenkęs senukas pureno.

Taigi priėjęs šaunusis sūnus sustojo ir tarė:

„Kaip prižiūrėti sodus, tau išmanymo, seni, pakanka.

245 Rūpestingumas matyti visur: nerasi medelio –

Nei sodinuko, nei figos, nei vynuogės čia, nei alyvos,

Netgi daržovės jokios, kur priežiūros būtų per maža.

Viena aš tau pasakysiu, o tu nesirūstink išgirdęs:

Pats tik savęs nežiūri tu nė kiek: senatvė jau baigia

250 Žemėn parlenkt, tu raukšlėtas labai, drabužiai nuplyšę.

Ne už tingumą tave šeimininkas taip baisiai apleido.

Vergu tavęs negalėsi laikyt, matydamas tavo

Išvaizdą gražią ir ūgį: kaip kokis karalius atrodai.

Šitokiam tiktų, švariai išsiprausus ir sočiai pavalgius,

255 Guoly vartytis minkštai: tai karšinčių teisė švenčiausia.

Bet pasakyki tu man ir aiškiai viską išdėstyk,

Kas šeimininkas čia tau, kieno tas sodas didžiulis?

Visa tu man apsakyki teisingai, aš noriu žinoti,

Ar iš tiesų patekau aš Itakėn, kaip sakė man vienas

260 Vyras kažkokis, kurį sutikau, čia eidamas šiandien.

Bet jis nebuvo meilus, daugiau nesileido į kalbą

Ir nenorėjo man atsakyt apie mano bičiulį,

Kai aš jį klausti ėmiau, ar tas dar gyvas ir sveikas,

Ar jau, pabaigęs vargus, į Hado namus iškeliavo.

265 Prisipažinsiu aš tau, o tu paklausyk ir žinoki.

Tėviškėj mano mieloj svečiavosi kartą toks vyras,

Mūsų pastogėn užėjęs. Iš daugio svečių tolimųjų

Šitokio mielo žmogaus aš savo namuos neturėjau.

Iš aukštauolės Itakės šviesios jis gyrėsi kilęs,

270 Seną Laertą, Arkeisijo sūnų, tėvu vadino.

Taigi į savo namus aš jį parsivedžiau tuosyk

Ir vaišinau gražiai, nes visko gausiai turėjom,

Ir dovanų nešykštėjau puikių, kaip dera bičiuliui.

Aukso, dailiausiai apdirbto, daviau talentus bent septynis,

275 Gryno sidabro kraterą, gėlėm išmargintą visą,

Dvylika skraisčių plačių vienatėkių ir tiek pat kilimų,

Antklodžių tiek pat dailių ir tiek pat naujausių chitonų.

Ir moteriškių, be to, nagingai padirbančių darbus,

Keturias jam pasirinkti daviau, kur buvo gražiausios.“

280 Ašarą karčią nubraukęs, jam tėvas atsakė ir tarė:

„Tu atėjai, svety, į žemę, kurios klausinėji,

Tik pasileidę labai ir įžūlūs žmonės ją valdo.

Dovanos tavo nuėjo perniek, nors tūkstančių vertos.

Jeigu tu būtum jį gyvą Itakės žemėj atradęs,

285 Būtų jis tau dovanom atsiteisęs, gražiai pavaišinęs

Ir išlydėjęs namo, kaip žmonių papročiai reikalauja.

Bet pasakyki tu man ir aiškiai viską išdėstyk:

Kiek jau bus metų nuo to, kaip jį vaišinai tu priėmęs?

Tau jis tiktai svetys, o man gi – sūnus nelaimingas

290 Buvo kadais, o šiandien toli nuo savų ir gimtinės

Jūroje gal kur žuvų jau suėstas ar žemėj derlingoj

Paukščių arba žvėrių sudraskytas. Nei motina vargšo

Jo neraudojo, negarbstė, nei tėvas, kurie jį pagimdėm,

Nei daugiakraitė žmona, protinga didžiai Penelopė,

295 Neverkė jo pašarvoto, kaip vyrui mielam priderėjo,

Jam neužmerkė akių, kaip mirusį dera pagerbti.

Visa tu man pasakyki teisingai, aš noriu žinoti,

Kokio tu krašto žmogus, kas tavo tėvai ir gimtinė?

Kur jūs pastatėte greitąjį laivą, kuriuo tu iš tolo

300 Atplaukei su bendražygiais šviesiais, ar gal svetimuoju,

Kaip prašalaitis, vykai? Kur nuplaukė jis išsodinęs?“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Tuoj pasakysiu aš tau ir viską išdėstysiu aiškiai.

Iš Alibanto esu, ten mūsų namai aukštastogiai;

305 Polipemono sūnus, Afeidantas karalius – man tėvas,

O aš patsai Eperitas vardu. Nuo Sikanijos pusės

Dievas atvarė mane prieš mano valią ir norą,

Laivą laukuos palikau, jis stovi atokiai nuo miesto.

O nuo to laiko, kai Odisėjas iš mūs iškeliavo,

310 Mano gimtinę palikęs, penktieji metai jau baigias.

Vargšas bičiulis, nors paukščiai rodė išeinančiam laimę –

Skrido mums iš dešinės, dėl to su džiaugsmu išlydėjau.

Džiaugės, išvykdamas pats, nes tvirtą viltį turėjom

Vienas kitą lankyt ir brangiom dovanom pasikeisti.“

315 Skausmo šešėlis tuojau per senelio veidą nuskriejo.

Stvėrė rieškučiom pilnom jis pajuodusių dulkių nuo žemės,

Bėrė jas sau ant žilosios galvos ir dūsavo sunkiai.

Apėmė širdį sūnaus graudulys ir, verždamas skaudžiai,

Nosį pradėjo kutent, į mylimą tėvą bežiūrint.

320 Griebė prišokęs į glėbį, stipriai pabučiavo ir tarė:

„Tėve mielasis! Aš tas ir esu, kurio tu teiraujies.

Po devyniolikos metų grįžau į tėviškės žemę.

Liaukis graudingai raudot ir ašaras lieti be saiko.

Tau pasakysiu trumpai, mes turim baisiai skubėti:

325 Savo namuos jaunikius išžudžiau visus ligi vieno,

Atpildą gavo dabar už skriaudas ir darbus piktuosius.“

Jam atsakydamas, senas Laertas prabilo ir tarė:

„Jei iš tiesų tu mano sūnus Odisėjas sugrįžęs,

Ženklą man kokį pateik, kuriuo aš galėčiau tikėti.“

330 Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Savo akim pažiūrėk į randą, kurį man padarė

Šernas su iltim baltąja kadais, kai buvau nukeliavęs

Aš į Parnasą, mane jūs abu su motina siuntėt

Pas Autoliką, senelį, gražių dovanų pasiimti,

335 Man pažadėtų tuomet, kaip mūsų namuos jis viešėjo.

Jeigu tu nori, žaliajam sode medžius pasakysiu,

Tavo man duotus kadai. Dar būdamas mažas berniukas,

Jų paprašiau, palakstęs sode. Prie jų tad priėjom

Tuosyk abu, tu vardus pasakei ir rodei kiekvieną.

340 Trylika kriaušių man skyrei ir dešimt gražių obelaičių,

Keturias dešimtis figų, o vynmedžio man pažadėjai

Duot penkiasdešimt kelmų, apkimbančių vaisiais kas metai.

(Tebežaliuoja antai, mirguliuodami kekėm iš tolo),

Kai tiktai Horos Kronido jiems duoda orą malonų.“

345 Taip jis pasakė, Laertui sudrebo širdis ir pakinkliai,

Žinančiam tąsias žymes, kurias Odisėjas išdėstė.

Mylimą sūnų čiupo į glėbį ir krito apalpęs.

Jį apkabinęs, sulaikė daug vargęs šviesus Odisėjas.

Kai atsigavo širdis, ir sąmonė grįžo seneliui,

350 Kreipėsi vėlei į sūnų ir šitokiais žodžiais jam tarė:

„Dzeuse mūs tėve! Dievai! Jūs tebesat aukštajam Olimpe,

Jei palaidūnai jaunikiai už darbus piktus užmokėjo.

Baimė tačiau man skverbias širdin – itakiečiai įtūžę

Gali mus pulti, atbėgę čionai, ir dar kefalėnus

355 Šauktis pagalbon, skubiai padavę žinią jų miestams.“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Nusiramink ir rūpesčiu tuo sau širdies nekamuoki.

Eikime į namus, kurie štai stovi už sodo,

Aš Telemachą ir jaučių bei kiaulių ganytojus vyrus

360 Pasiunčiau ten, kad paruoštų pietus mums, nieko nelaukę.“

Šitaip kalbėdami, ėjo abudu į gražųjį rūmą.

O kai įėjo vidun į namus, įtaisytus patogiai,

Jie Telemachą ir jaučių bei kiaulių ganytojus vyrus

Rado bepjaustančius mėsą ir miešiančius tamsųjį vyną.

365 Garbųjį seną Laertą tuojau sikelietė tarnaitė

Visą išmaudė švariai ir, kūną įtrynus alyvom,

Davė jam gražų drobės apsiaustą. Tuo tarpu Atėnė

Greit atsirado ir kūną sustiprino vyrų valdovui,

Davus atrodyti jam ir aukštesniam, ir daug petingesniam.

370 Kai iš maudyklės išėjo, sūnus mielasis nustebo,

Savąjį tėvą pamatęs kaip vieną dievų nemirtingų,

Kreipės iš karto į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

„Aišku kaip dieną dabar, kad dievas koks amžinasis

Davė atrodyti tau aukštesniam ir žymiai gražesniam.“

375 Tuokart Laertas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Tėve mūs Dzeuse Kronide, Atėne, šviesus Apolonai!

Jeigu aš toks, kaip buvau, kai į Neriko aukštąją pilį,

Tikrą žemyno tvirtovę, įsiveržiau su kefalėnais, –

Tokis kad vakar būčiau galėjęs stovėt tau prie šono

380 Mūsų aukštuosiuos namuos, pečius šarvais prisidengęs,

Ir su jaunikiais kovoti! Aš vienas jų pulką nemažą

Būčiau paklojęs tikrai ir tau pradžiuginęs širdį.“

Taip jie dabar tarp savęs abu kalbėjo ir guodės.

Piemenys pabaigė darbus ir paruošė vaišes gardžiausias.

385 Tuosyk susėdo visi už skobnių į krases ir į krėslus,

Rankos jiems pačios jau tiesės į valgį padėtą. Tuo tarpu

Senis Dolijas ir sūnūs visi parėjo iš lauko,

Prisikamavę nuo darbo: juos pakvietė greitai nuėjus

Motina jų, sena sikelietė, kuri juos augino

390 Ir prižiūrėjo tėvą Doliją, senatvės palaužtą.

Jie Odisėją pamatė ir, menėn vos koją įkėlę,

Jį atpažino ir baisiai nustebo. Tuomet Odisėjas

Pirmas prabilo į juos ir drąsino žodžiais širdingais:

„Sėskis prie stalo, seneli, ir nuostabą visą užmirški,

395 Mes jau svetainėj seniai ir valgyti baisiai išalkom,

Laukėm, kol grįšite jūs, ir šviesiąsias akis pražiūrėjom.“

Taip jis pasakė. Išskėtęs rankas, Dolijas pripuolė

Ir pabučiavo ranką valdovui, už riešo paėmęs,

Kreipėsi tuosyk į jį ir tarė žodžiais sparnuotais:

400 „Mielasai! Tu parėjai! Mes vylėmės tavo grįžimo,

Ir štai grįžai netikėtai, dievai mums parvedė patys.

Būki tad sveikas ir linksmas, dievai teduoda tau laimę.

Betgi tu man pasakyki teisybę, aš noriu žinoti,

Ar jau pasiekė žinia protingą didžiai Penelopę,

405 Jog sugrįžai namo, ar ką su naujiena pasiųsti?“

Jam atsakydamas, tarė šviesus Odisėjas daugmintis:

„Taigi, seneli, jau žino, tau rūpintis tuo nebereikia.“

Taip jis pasakė. O tas atsisėdo į dailųjį krėslą.

Sūnūs Dolijo tuomet prie garbaus Odisėjo priėjo,

410 Žodžiais pasveikino jį ir ranką paspaudė širdingai.

Tuosyk susėdo visi prie savojo tėvo į eilę.

Taip jie svetainėj visi prie vaišių stalo darbavos.

Osa tuo tarpu, greita nešiotoja gando, po miestą

Lakstė visur su žinia apie liūdną mirtį jaunikių.

415 Žmonės, žinios pritrenkti, iš visur galvotrūkčiais bėgo

Prie Odisėjo namų, ten aimanos kilo ir verksmas.

Mirusius nešė iš kiemo ir laidojo jų artimieji.

Tuosius, kas buvo iš miestų kitų, namo pargabenti

Liepė visus žvejams, į laivus greituosius suguldę.

420 Vyrai suspausta širdim tuojau skubėjo į aikštę.

O kai suplūdo visi ir į savo vietas atsisėdo,

Tuosyk pakilo tarp jų ir ėmė kalbėti Eupeitas.

Sielvartas vėrė sunkus jam širdį dėl žuvusio vaiko,

Dėl Antinojo, kurį Odisėjas pirmą pašovė.

425 Ašarą braukdams dėl jo, Eupeitas prabilo ir tarė:

„Vyrai mieli! Jis darbus baisius juk daro achajams.

Vyrų narsių pulkus pirmiau laivuos išgabeno –

Gaubtašonius laivus prarado ir žmones pražudė.

Šiandien parėjęs, pačius rinktinius kefalėnus išguldė.

430 Taigi subruzkim, kol jis nesuspėjo pabėgti į Pilą

Arba į šventą Elidę, kurioj viešpatauja epėjai,

Šokim jo vyti, kitaip mes akių neturėsim kur dėti.

Gėda bus mums patiems ir mūsų vaikaičiams per amžius,

Jeigu už mirtį savo sūnų ir brolių tikriausių

435 Neatmokėsim žudikams. Man džiaugsmo širdis neturėtų

Žemėj gyventi, geriau į mirusių šalį išeičiau.

Taigi sukruskim, kol jis nesuspėjo perplaukt per jūras.“

Taip jis raudodamas sakė. Sugrudo širdys achajams.

Tuosyk prie jų atėjo Medontas ir dieviškas dainius

440 Iš Odisėjo namų, jų neėmė miegas saldusis.

Jeidu sustojo aikštėj. Visi, juos pamatę, nustebo,

O protingasis Medontas į juos prabilo ir tarė:

„Jūs paklausykit manęs, itakiečiai. Šviesus Odisėjas

Ne be dievų nemirtingų žinios tuos darbus padarė.

445 Pats aš regėjau, kaip Odisėjui prie šono sustojo

Dievas kuris nemirtingas, tik Mentoru nūn pasivertęs.

Dievas tasai nemarus, prie šviesaus Odisėjo priėjęs,

Įkvėpė drąsą širdin ir, baimę įvaręs jaunikiams,

Vertė juos menėj lakstyt, ir krito jie vienas prie kito.“

450 Taip jis pasakė. Visus išblyškusi baimė sukaustė.

Tuosyk prabilo į juos Halitersas, senas herojus,

Mastoro vaikas, kurs vienas atgal ir į priekį žiūrėjo.

Taigi jisai, norėdamas gero, prabilo ir tarė:

„Nūn paklausykit manęs, itakiečiai, ką pasakysiu.

455 Jūsų rambumas, mieli, yra kaltininkas to viso.

Jūs nei manęs nepaklausėt, nei Mentoro, vyrų valdovo,

Kai reikalavom, kad jūs nuo kvailysčių sudraustumėt sūnus,

Kol, pasidavę puikumui, jie darė darbus pikčiausius.

Vėjais juk leido turtus, nešlovę užtraukė jie žmonai

460 Vyro kilnaus ir garbingo, kurį nebegrįšiant galvojo.

Išeitį kokią mums rast? Klausykit, ką pasakysiu:

Jo nesivykim, dar galim bėdos prisidirbti sau patys.“

Taip jis kalbėjo. Daugiau negu pusė pakilo iš vietų,

Garsiai pritarę, kiti neskubėjo ir telkės į kuopą.

465 Jiems patarimas šis nepatiko, labiau jie Eupeito

Linko klausyt ir greit išbėgiojo šarvų pasiimti.

Žibančio vario šarvais nuo galvos ligi kojų šarvuoti,

Jie susirinko visi į platų lauką už miesto.

Jiems iš paikumo dabar vadovauti šoko Eupeitas.

470 Tarės už mirtį sūnaus atmokėsiąs, jauste nepajautęs,

Kad nebelemta jam grįžt ir galvą reikės paguldyti.

O šviesiaakė Atėnė kalbėjo Dzeusui Kronidui:

„O mūs tėve Kronide, karalių galingas valdove!

Klausiančiai man pasakyk, ką savo širdy tu galvoji?

475 Ar beiškylantį karą ir baisų kraujo liejimą

Kurstysi tu ir toliau, ar taiką tarp jų padarysi?“

Jai debesų atvarytojas Dzeusas atsakė ir tarė:

„Kam tu, vaikeli, mane klausinėji ir nori iškvosti?

Argi ne tavo pačios sumanyta buvo iš karto,

480 Kad, Odisėjas parėjęs, aniems atmokėtų už viską?

Elkis, kaip nori pati, o aš pasakysiu tau viena:

Atpildą gerą jaunikiams jau davė šviesus Odisėjas.

Taigi lai sutartį daro ir jis tegu lieka karalium,

Tuotarp achajų sūnų ir brolių tikriausių žuvimą

485 Dildykim iš atminties, lai bus vienybė ir meilė,

Kaip ligi šiol, tegu viešpataus taika ir gerovė.“

Žodžiais šitais tik norą labiau pakurstė Atėnei,

Ir nuo Olimpo viršūnių ji tuoj pasileido kaip paukštė.

O kada valgiais skaniais visi pasotino alkį,

490 Tuosyk daug vargęs šviesus Odisėjas prabilo ir tarė:

„Eikite kas pažiūrėt, ar jie neateina čia kartais.“

Taip jis kalbėjo. Dolijo sūnus atsikėlė paklausęs

Ir, nuskubėjęs prie slenksčio, jų pulką ateinant pamatė.

Jis Odisėjui tuomet sparnuotais žodžiais pasakė:

495 „Jie jau visai arti, greičiau mes griebkimės ginklų.“

Taip jis pasakė. Į šarvus visi įsinėrė bematant,

Sūnūs Dolijo šeši ir ketvertas prie Odisėjo.

Bet ir Laertas drauge, ir Dolijas į šarvus įlindo:

Nors ir žili, bet buvo kariai, kai reikalas vertė.

500 Žibančio vario šarvais nuo galvos ligi kojų šarvuoti,

Žengė visi pro duris, Odisėjas ėjo pirmasis.

Dzeuso duktė prie jų prisiartino, deivė Atėnė,

Iš pažiūros ir iš balso skambaus kaip Mentoras tikras.

Deivę pamatęs, daug vargęs šviesus Odisėjas nudžiugo

505 Ir, pasigręžęs į Telemachą, prabilo ir tarė:

„Pats, Telemachai, gausi tu progą dabar pamatyti,

Kaip kovoje su priešu narsuoliai tikri pasirodo.

Nepadaryk tu gėdos senoliams, kurie jau nuo amžių

Savo drąsa ir galybe plačiai pagarsėję pasauly.“

510 Jam Telemachas protingas, į tai atsakydamas, tarė:

„Jeigu norėsi, tu greit pamatysi, tėve mielasis:

Giminei tavo sarmatos nebus, kaip tu čia kalbėjai.“

Taip jis pasakė. Laertas, džiaugsmu nesitvėręs, sušuko:

„Tai man diena, gerieji dievai, kaip ja nesidžiaugti!

515 Šiandien sūnus ir sūnaitis abudu narsa lenktyniauja.“

O šviesiaakė Atėnė, prie jo prisiartinus, tarė:

„Arkeisiade Laertai, bičiulių visų maloniausias!

Tu, pasimeldęs deivei šviesakei ir tėvui Kronidui,

Atsivėdėki ir greitai giliasmigę ietį paleiski.“

520 Šitai pasakiusi, įkvėpė drąsą Paladė Atėnė.

Ir, pasimeldęs senelis į dukterį Dzeuso šviesakę,

Atsivėdėjo ir, taikliai giliasmigę ietį paleidęs,

Tiesiai Eupeitui šalman ties antveidžiu vario pataikė.

Šalmas jo neatsilaikė, ir varis kiaurai jį prakirto.

525 Net subildėjo, kai griuvo, šarvai sužvango ant kūno.

Puolė tuomet Odisėjas kitus, paraginęs sūnų,

Švaistės abu kalavijais ir ietim, abipus galąstom.

Būtų išmušęs visus, ir niekas namo nebegrįžęs,

Jeigu egidvaldžio Dzeuso duktė, šviesakė Atėnė,

530 Balso nebūtų pakėlus ir puolančių vyrų sulaikius:

„Meskit vaidus, itakiečiai, ir baikite karą nelemtą,

Kraujo neliekit daugiau ir taikiai visi išsiskirkit.“

Taip ji pasakė, o tuos išblyškusi baimė sukaustė,

Rankos drebėjo visiems, ir ginklai patys iškrito

535 Vyrams po kojų ant žemės – taip baisiai griaudėjo balsas.

Kūrė į miestą atgal, nes gaila buvo gyvybės.

Tuosyk galingai suriko daug vargęs šviesus Odisėjas

Ir prisigūždamas vijo, lyg skraidąs padangėj erelis.

O Kronionas sugriaudė ir metė žaibą ugninį,

540 Žaibas nukrito prieš Dzeuso galingojo dukrą šviesakę.

Į Odisėją tuomet prabilo šviesakė Atėnė:

„Dzeuso gentaini, Laerto sūnau Odisėjau daugminti!

Liaukis dabar ir vaidą, visiems pragaištingą, pabaiki,

Kad neužrūstintum tu griausmavaldžio Dzeuso Kronido.“

Šitaip kalbėjo Atėnė, ir jis džiaugsmingai paklausė.

Sutartį metams ilgiems atnaujino tuosyk tarp jųjų

Deivė Paladė Atėnė, duktė egidvaldžio Dzeuso,

Iš pažiūros ir iš balso skambaus kaip Mentoras tikras.

Komentarai

Pirmoji giesmė

11–12 Tuosyk visi... buvo namie – visi kiti graikų didvyriai, kurie dalyvavo žygyje prieš Troją ir nežuvo nei kovoje, nei kelionėje, grįždami namo.

16 Dvidešimtieji metai nuo Odisėjo išvykimo į karą, dešimtieji nuo Trojos paėmimo.

18–19 Čia užsimenama apie Odisėjo kovą su Penelopės jaunikiais.

20 Poseidonas pyksta dėl to, kad Odisėjas apakino jo sūnų – kiklopą Polifemą (IX g.).

22 Etiopai – t. y. žmonės saulės nudegtais veidais; graikų manymu, jie gyveno žemės pakraščiuose, ten, kur saulė žemai (tolimuose rytuose ir tolimuose vakaruose). Poseidonas, kaip matyti iš V g. 282 eil., nukeliavo pas rytinius etiopus.

52 Pikto Atlanto duktė – Kalipsė.

93 Telemacho kelionė į Spartą ir Pilą iš esmės betikslė, nes jis ten nieko tikro nesužino apie savojo tėvo grįžimą, o skaitytojas jau yra apie tai sužinojęs. Todėl ir reikalingas papildomas jo kelionės motyvavimas – kad „garbės daugiau žmonėse“ įsigytų.

96–101 Šios eilutės jau senovėje buvo laikomos interpoliacija. 96–98 eilutės nevykusiai kartoja V g. 44–45 eil., priskirdamos Atėnei aukso sandalus – Hermėjo atributą. 99–101 eil. kelia abejonių todėl, kad galingą ietį Atėnė paprastai ima, vykdama į kovą; kai ji atvyksta pas Telemachą, pasivertusi Mentu, rankose laiko paprastą ietį (104 eil.).

248–249 Papročiai leidžia dingusio vyro žmonai antrą kartą ištekėti. Piršdamiesi dingusio karaliaus žmonai ir reikalaudami, kad juos vaišintų, Penelopės jaunikiai ne prasilenkia su senovės graikų teise, o tik blogam ją panaudoja.

261–262 Užnuodytų strėlių naudojimas – archajinis bruožas, daugiau niekur Homero poemose neminimas.

291–292 Jeigu kas mirdavo svetur arba likdavo nepalaidotas (pavyzdžiui, skenduolis, kurio kūnas nerastas), graikai jam supildavo „tuščią kapą“ (kenotaphion), prie kurio būdavo mirusio garbei atliekamos kulto apeigos.

299 Įdomu, kad minimas tik Egisto užmušimas, o apie tai, kad Orestas nužudė ir savo motiną, „Odisėja“ nutyli: epo kūrėjui tat neatrodo garbingas veiksmas.

430 Dvidešimt jaučių – didelė kaina už vergę (Homero laikais vergas kainuodavo nuo 8 iki 20 jaučių), bet Euriklėja, matyt, aukšto kilimo, nes išvardyti jos tėvas ir senelis. Tėvas turėjo teisę pardavinėti savo vaikus į vergiją.

442 Atsidarančios į vidų durys užstumiamos skląsčiu; norint uždaryti duris iš lauko, reikia tempti už pritaisyto prie rankenos diržo, kuris iškištas per skylę duryse.

Antroji giesmė

37 Lazda – skeptras, karališkos valdžios ženklas; ji taip pat įteikiama tam, kas kalba vyrijoje.

133 Išvaręs Penelopę prieš jos norą, Telemachas turėtų užmokėti jos tėvui baudą už garbės įžeidimą, nes toks išvarymas namo būtų įstatymu pagrįstas tik tuo atveju, jei Penelopė būtų neištikima vyrui.

291–292 Itakiečių susirinkimas nedavė Telemachui laivo ir irklininkų. Jis turi plaukti privataus asmens gera valia duotu laivu, padedamas savanorių irklininkų, t. y. ne vergų ir ne samdinių. Pusiau prekybinėse, pusiau piratinėse graikų aristokratų jūrų ekspedicijose dažnai dalyvaudavo laisvi, kartais net ir žymūs piliečiai, tokios ekspedicijos vadovo draugai.

337 ir toliau. Graikų karalius, nuolat vaišindamas svečius, turi turėti didelių maisto atsargų. Knose atkasti Kretos kultūros epochos didžiuliai sandėliai su žmogaus dydžio statinėmis, kuriose buvo laikomas vynas, aliejus ir grūdai. Aukštos statinės randamos ir Mikėnų kultūros centruose (Tirinte, Trojoje). Sandėliuose buvo laikomos ir brangenybės.

374 Moterys retai ateidavo į vyrų kambarius, dėl to Telemacho išvykimas kurį laiką galėjo būti nepastebėtas.

Trečioji giesmė

6 Poseidonui, tamsiųjų jūros gelmių dievui, buvo aukojami juodi gyvuliai. Jis ypač buvo garbinamas Pile kaip Pilo karalių protėvis: Nestoro tėvas Nelėjas buvo Poseidono sūnus (XI g. 254 eil.). Poseidono plaukai buvo jūros spalvos.

138 Normalus susirinkimų laikas – rytas.

189 Achilo sūnus – Neoptolemas.

193 Atridas – Agamemnonas.

279 Apolonas ir Artemidė siųsdavo žmonėms netikėtą, staigią mirtį – nukaudavo juos savo strėlėmis (Apolonas – vyrus, Artemidė – moteris).

310 Orestas palaidoja savo motiną, bet poetas vengia pasakyti, kad Orestas ją nužudė.

341 Liežuvio nupjovimas ir deginimas ant aukuro dievų garbei buvo svarbesnieji aukojimo momentai.

406 Kalbama apie marmurinį suolą.

435 Atėnė, aišku, atvyko nematoma.

464 Graikų epe merginos prausia vyrus – senovės paprotys, nebeužtinkamas istoriniais laikais.

Ketvirtoji giesmė

27 iš giminės galingojo Dzeuso – karaliai paprastai save kildino iš dievų.

73 gintaras gelsvas – čia ne natūralusis Baltijos gintaras, o aukso ir sidabro lydinys (80 % aukso, 20 % sidabro).

187–188 Antilochą nukovė prie Trojos etiopų karalius Memnonas (Aušros sūnus). Keršydamas už savo draugo užmušimą, Memnoną nukovė Achilas. Apie tai pasakoja poema „Etiopida“, „Iliados“ tąsa epiniame cikle.

256 sumanymą visą achajų – sumanymą statyti medinį arklį, kurio dėka buvo paimta Troja.

276 Deifobas, Pariui mirus, tapo Elenos vyru.

349 Senis jūrinis – Protėjas.

368–369 Graikų herojai senovėje, kaip poetas vaizduoja, maitinasi mėsa, o žuvį valgo tik labai sunkiomis aplinkybėmis.

477 Egipto upė – Nilas.

506 Trišakis – Poseidono atributas.

512 ir toliau. Protėjo pasakojime apie Agamemnono žuvimą yra neaiškumų, kurie rodo, kad poetas supainiojo įvairius mito variantus. Pirma – Malėjos iškyšulys pietryčių Lakonijos gale visai nepakeliui Agamemnonui iš Trojos į Argą. Plaukti pro Malėją jam būtų tekę tik tuo atveju, jeigu jis būtų gyvenęs, kaip ir Menelajas, Spartoje. Antikinėje literatūroje toks variantas yra, bet Homero poemose Agamemnonas visada Mikėnų karalius. Tolesnis pasakojimas visai nesuprantamas: audra išmeta Agamemnoną į tą vietą, kur gyvena jo priešas Egistas; bet jūra nurimsta, ir Agamemnonas laimingai grįžta į tėviškę, po to vėl kažkaip atsiranda arti Egisto gyvenamosios vietos. Egistas net pastato sargą stebėti, ar negrįžta Agamemnonas. Tas sargas, matyt, laukė Agamemnono ten, pro kur jis iš tikrųjų turėjo grįžti, t. y. visai ne prie Egisto gyvenamosios vietos. Čia aiškiai supainioti du pasakojimai. Pagal vieną versiją, Agamemnoną, grįžtantį namo (į Spartą, o ne į Mikėnus), užklupo audra ir išmetė prie Egisto gyvenamosios vietos. Egistas pasikvietė jį į savo namus ir puotos metu nužudė. Kita, vėlesnėje literatūroje vyraujanti versija laiko Egistą Klitemnestros meilužiu (žr. III g. 256 eil. ir toliau) ir teigia, kad žmogžudystė įvyko Agamemnono gyvenamojoje vietoje. Šioje versijoje minimas ir Egisto pastatytas sargas.

Penktoji giesmė

50 Čia minima ne Makedonijos, o Tesalijos Pierija, kuri yra Olimpo papėdėje.

55 Kalipsės sala yra tolimuose vakaruose, spėjama – prie Gibraltaro.

64 Ogigijos augmenija susieta su mirusiųjų kultu ir mirties karalyste: tuopos, alksniai, kiparisai, taip pat (72 eil.) našlaitės ir bitūnės. Amžinai žaliuojančiomis bitūnėmis ir tamsiomis našlaitėmis graikai pridengdavo mirusiuosius ir apsodindavo jų kapus.

272–274 Odisėjas plaukia iš vakarų į rytus, orientuodamasis pagal žvaigždes. Plejadės – Sietynas (žvaigždžių spiečius Tauro žvaigždyne); Bootas – Jaučiaganio žvaigždynas, kuriam priklauso viena iš šviesiausių žvaigždžių, vadinama Arktūru; Lokys – Mažieji Grįžulo Ratai; Orionas – Šienpjovių žvaigždynas.

295–296 Euras – rytų vėjas, Notas – pietų, Zefyras – vakarų, Borėjas – šiaurės.

Šeštoji giesmė

288 Mergaitė, kurios tėvai buvo gyvi, buvo labai griežtai prižiūrima ir negalėjo vaikščioti su vyrais; tėvams mirus, ji tapdavo įpėdine ir naudodavosi didesne laisve.

330 Atėnės dėdė – Poseidonas, jos tėvo Dzeuso brolis, norintis pražudyti Odisėją.

Septintoji giesmė

59 Gigantai, Urano ir Gajos, t. y. Dangaus ir Žemės, žalčiakojai sūnūs, sukilo kažkada prieš Dzeusą ir kitus dievus, bet buvo sumušti ir dievų įmesti į Tartarą.

80 Atėnė grįžta į savo miestą Atėnus, į namus karaliaus Erechtėjo, kuris garbinamas drauge su Atėne: Arechtėjas, pagal legendą, seniausias Žemės pagimdytas Atėnų karalius.

91–92 Hefaisto darbo šunys, kaip ir kiti šio dievo dirbiniai („Iliados“ XVIII giesmėje), laikomi gyvais arba automatais. Iš abiejų durų pusių stovi po du šunis – auksinis ir sidabrinis.

137 Argžudis – Hermėjas.

153 Židinys buvo laikomas namuose šventa vieta; kas atsisėda į jo pelenus, tas patenka namų dievų globon.

Aštuntoji giesmė

35–36 Laivo įgulą sudaro čia 52 žmonės – 50 irklininkų, kapitonas ir vairininkas. Sprendžiant iš laivų sąrašo „Iliados“ II giesmėje, Homero vaizduojama valtis turėdavo 50 arba 120 irklininkų.

64 Mituose dainiai paprastai vaizduojami akli.

75–82 Senovės rašytojai taip pasakoja apie šį ginčą: Agamemnonui buvo išpranašauta, kad Troja bus paimta, susiginčijus dviem geriausiems achajų herojams. Vieną kartą puotaujant, Achilas tvirtino, kad Troją galima paimti tik narsumu; Odisėjas įrodinėjo, kad tai galima padaryti tik gudrybe. Herojams taip susiginčijus, Agamemnonas džiaugėsi, tikėdamasis, kad dabar išsipildys pranašystė.

111 ir toliau. Beveik visi čia minimi fajakų vardai yra sudaryti iš žodžių, vienaip ar kitaip susijusių su jūra ir jūrininkyste.

219–228 Šios eilutės paprastai laikomos interpoliacija, nes Alkinojas dar nežino, kad jo svečias dalyvavo žygyje prieš Troją (žr. šios giesmės 577–586 eil.). Bet gali būti teisus tas antikinis komentuotojas, kuris nurodo, kad poetas, papasakojęs apie nepaprastą Odisėjo sugebėjimą šaudyti iš lanko, pamažu rengia klausytoją jaunikių išžudymo scenai.

318 Pagal senovinę graikų teisę, vyras, grąžindamas žmoną tėvams dėl jos kaltės, gali reikalauti už ją užmokėto mokesčio.

447 Mazgo užrišimo būdas buvo savotiškas antspaudas.

517 Pariui mirus, Eleną vedė kitas Priamo sūnus – Deifobas; todėl Menelajas ir Odisėjas pirmiausia skuba prie jo rūmų.

567–569 Nausitojo pranašavimas išsipildo XIII giesmėje (172–183 eil.).

Devintoji giesmė

24–25 Nustatyti, kur yra čia minimos keturios salos (Dulichionas, Samas, Dzakintas, Itakė) – gana nelengva. Dzakinas ir Itakė jau senovėje buvo laikomos tomis salomis, kurios ir dabar tebevadinamos tais pačiais vardais. Samo sala paprastai siejama su Kefalenijos sala. Nustatyti Dulichiono salos vietos nepavyko. Poeto pasakymas, kad Itakė yra į vakarus nuo šitos salų grupės, neatitinka tikrovės: Itakė yra kaip tik į rytus nuo Kefalenijos. Įdomus ir tas faktas, kad didelė Leukadės sala, esanti šios salų grupės šiaurėje, niekur „Odisėjoje“ neminima.

65–66 Homero laikais graikai tikėjo, kad mirusiųjų svetimame krašte dvasios, tris kartus pašauktos, lydės grįžtantį į tėvynę draugą ir sugrįš ten kartu su juo. Tėvynėje jų laukdavo kenotaphion (žr. kom. prie I g. 291 eil.).

84 ir toliau. Lotofagų šalies aplankymo epizode iškyla žinomas mituose ir pasakose motyvas – suvalgęs vienokio ar kitokio maisto, keleivis netenka atminties ir prisiriša prie vietos, kurioje to maisto paragavo. Panašus ir graikų mitas apie Hadą ir Persefonę: Persefonė suvalgė šešis figos grūdus, kuriuos jai davė Hadas, ir dėl to turi kasmet praleisti šešis mėnesius Požemio karalystėje. Kitas mitas pasakoja, kad žmogus, paragavęs Lėtės (užmiršimo upės) vandens, staiga užmiršta savo praeitį. Homero epe šitas motyvas sušvelnintas ir virtęs etnografiniu pasakojimu apie tolimų kraštų stebuklus: lotosas toks malonus, kad žmogus, jo paragavęs, savo noru pasilieka lotogafų šalyje.

187–192 Homero epui charakteringos pastangos švelninti nepaprastus pasakos elementus. Aprašydamas Polifemą, poetas praleidžia reikšmingiausią jo bruožą, būtent kad kiklopas turi tik vieną akį, kuri, be to, yra vidury kaktos. Toliau apie tai taip pat beveik nekalbama, nors tuo paremtas visas pasakojimas: kiklopui apakinti užtenka išdurti vieną akį.

319 ir toliau. Pasakojimai apie vienakės baisenybės apakinimą dažnai aptinkami Europos tautų folklore. Homeras sujungė į vieną dvi pasakas: apie milžino apakinimą ir pabėgimą, pasislėpus po avinu arba įlindus į avino ar kurio kito naminio gyvulio kailį, ir apie tai, kaip herojus, sužeidęs baisią ir galingą būtybę, laimingai išvengia jos draugų keršto, pasivadinęs „Nieku“ arba „Pačiu“. Draugai klausia nukentėjusį, kas jį sužeidė, bet, gavę atsakymą: „Niekas“ arba „Pats“, daugiau juo nebesirūpina.

517 Pasiūlymas Odisėjui dovanos – pasakos epizodo rudimentas. Pasakoje apakintas milžinas dovanoja apakintojui užburtą žiedą, kuris prilimpa jam prie piršto ir arba atima jam galimybę pajudėti iš vietos, arba riksmu „Aš čia!“ išduoda milžinui, kur yra pasislėpęs priešas. Graikų epe vietoje užburto žiedo yra Odisėjo pasigyrimas, du kartus jo vos nepražudęs.

Dešimtoji giesmė

1 Ajolijos sala, antikinių geografų manymu, buvo tarp Liparų arba Egačių salų: dažniausiai ją laikė vulkanine Stromboli sala Liparų (arba Ajolo) salose.

20 ir toliau. Europos tautų folklore dažnai randame pasakojimų apie vėjus, uždarytus kokiame nors urve, maiše, kailyje; ištrūkę į erdvę, jie sukelia baisias audras. Taip buvo aiškinamas netikėtas vėjų ir audrų kilimas. Legenda pasakoja, kad graikų filosofas Empedoklis (490–430 m. pr. m. e.) mėgino pagaminti maišą, kuriuo galėtų pagauti vėjus.

81 Telepilo („Plačiavarčio“) miesto platūs vartai priskiriami Hadui. To miesto įkūrėjas Lamas bene bus giminingas antikinio ir dabartinio graikų folkloro vampyrui Lamijai, čiulpiančiam vaikų kraują. Šių vardų parinkimas susieja pasakojimus apie lestrigonus su nuvykimo į Požemį ciklu.

107 Artakijos šaltinis prie Kiziko (Marmuro jūros pakrantėje) figūruoja ir padavimų apie argonautus cikle, kuris „Odisėjos“ autoriui yra žinomas (XII g. 70 eil.). Dėl to labai galimas daiktas, kad Artakijos šaltinis paimtas iš kokios nors poemos apie Argą.

135 ir toliau. Senovėje manyta, kad Ajajos sala esanti prie Lacijaus, vakarinėje Italijos pakrantėje. Homeras galbūt galvojo, kad Kirkė, Kolchidės karaliaus Ajeto sesuo ir Helijo duktė, gyveno ne vakariniuose, bet rytiniuose vandenyse, kažkur viduryje Juodųjų jūrų (žr. XII g. 3–4 eil.).
Odisėjo pasakojime apie Kirkę yra daugiausia elementų, susijusių su įvairių Europos tautų folkloru. Kirkės siužetas folklore turi daugybę variantų. „Odisėjoje“ šalia bendrų pasakos siužeto bruožų išliko ir kelios pasakiškos detalės. Burtininkė Kirkė gyvena tamsiame miške, rūme, iš kurio virš miško kyla dūmai; užburtas augalas, kurį Hermėjas duoda Odisėjui, tik su vargu gali būti iškastas; pasirodo čia ir didžiulis briedis, kurio funkcija pasakoje – įvilioti keleivį į mišką.
Pati Kirkė – Medėjos tėvo Ajeto sesuo; Medėja buvo žymiausia graikų mitologijoje burtininkė.

179 metę šalin gaubtuvus – t. y. nusimetę galvos apdangalą, kuriuo jie buvo apsigobę, gedėdami draugų, žuvusių lestrigonų žemėje.

235 Pramniškas vynas – tirštas, raudonas, labai stiprus vynas nuo Pramnės kalno (Itakėje) ar iš Pramnės miesto (netoli Smirnos ar Lesbo saloje).

295 Užmušti deivės, tiesą sakant, negalima; matyt, ir čia pasakiško siužeto, besibaigiančio raganos žuvimu, rudimentas.

305 „Moli“ – stebuklinga žolė su baltais žiedais ir juodomis šaknimis, kurią galima lyginti su žydinčiu paparčiu lietuvių ir rusų folklore. Kas per augalas tas „moli“, jau senovėje buvo neaišku. Pats žodis „moli“ paimtas iš senovinės sakralinės kalbos.

350 Keturios mergos – nimfos.

490 Būtinumas aplankyti Požemio karalystę visai nemotyvuojamas; į šią kelionę Odisėjas leidžiasi, tik Kirkės paskatintas. Kai kurie tyrinėtojai laiko visą nuvykimo į Hadą epizodą intarpu į jau užbaigtą poemą apie Odisėjo keliones.

510 Nevaisingą dvasių karalystę Homeras pagražina ievomis ir tuopomis. Tuopa ir ieva priklauso prie vadinamųjų dvinamių medžių, t. y. prie tų, kurių vieni duoda tiktai kuokelius, kiti – tiktai piesteles; jeigu kur nors auga tik vienos lyties ievos ir tuopos, jie negali apsivaisinti, „neduoda vaisių“. Juodas tuopos žiedas taip pat susijęs su mirties šalimi.

513–514 Požemio upės: Acherontas – „srūvantis kančiomis“, Piriflegetontas – „žėrintis ugnim“, Kokitas – „ašarų srovė“.

529 pats nusigręžki – įsakymas nusigręžti pagrįstas paplitusiu ir naujaisiais amžiais tikėjimu, kad žmogui pavojinga žiūrėti į dievybę arba į mirusiojo dvasią.

535 Ginklai, ypač metaliniai, buvo laikomi priemone dvasioms nuvyti.

Vienuoliktoji giesmė

35 ir toliau. Mirusiųjų vėlės trokšta kraujo, kuris grąžina joms bent trumpam laikui sąmonę (žr. tos pačios giesmės 147–149 eil.).

38–42 Antikiniai filologai laikė tas eilutes interpoliacija, nes jos visiškai nesiderina su įprastu Homero Požemių karalystės vaizdavimu. Tai pripažįsta ir daugelis dabartinių komentuotojų.
Graikai manė, kad pikčiausios ir kerštingiausios vėlės yra vaikų, visų nesusituokusiųjų ir neturinčių įpėdinių, be to, prievartos mirtimi žuvusiųjų vėlės.

121–125 Senovėje ta žeme, apie kurią miglotais žodžiais kalba Teiresijas, buvo laikomas Epiras (Apeiraja); taip galvoti leido galbūt mūsų nebepasiekę padavimai. Kita vertus, arkadiečiai, toliausiai nuo jūrų gyvenanti graikų gentis, manė, kad Odisėjas įvedė pas juos Poseidono kultą, ir ant Mantinėjos miesto monetų buvo vaizduojamas Odisėjas su irklu.

184–186 Pagal „Odisėjos“ jaunikių chronologiją, piršimasis Penelopei prasidėjo trečiaisiais–ketvirtaisiais metais prieš Odisėjo sugrįžimą (II g. 89 eil.); Odisėjo kelionę į Hadą nuo jo sugrįžimo skiria septyneri metai, kuriuos jis praleido pas Kalipsę (VII g. 259 eil.), taigi Antiklėja mirė prieš jaunikių pasirodymą.

226 ir toliau. Šis moterų herojų katalogas paprastai laikomas intarpu: jis iš esmės visiškai nesusijęs su „Odisėjos“ turiniu ir labai skiriasi nuo jos savo forma.

323–325 Nežinoma mums mito apie Ariadnę (senovėje buvo daug jo variantų) versija. Mitine Dijos (arba Dzeuso) sala senovėje buvo laikoma Nakso sala arba nedidelė sala prie pačių Kretos krantų, prieš Knoso miestą.

550 Šios eilutės dažnai išskiriamos kaip interpoliacija, visiškai nesuderinama su ką tik to paties Agamemnono duota Penelopės charakteristika, kuri išlaikoma visoje „Odisėjoje“.

523 Pasislėpę Epėjo pastatytame mediniame arklyje, graikai pateko į Troją ir užėmė ją.

550 Achajams nusprendus, kad Odisėjas labiau pasižymėjo kovoje dėl Achilo lavono negu Ajantas, pastarąjį ištiko pamišimo priepuolis: jis pradėjo žudyti avių bandas – achajų grobį, manydamas, kad žudo priešus. Atsipeikėjęs ir pamatęs, ką padarė, Ajantas iš gėdos nusižudė.

565–627 Šias eilutes antikinė kritika laikė interpoliacija. Taip mano ir dabar daugelis tyrinėtojų. Ši vieta, atrodo, buvo įterpta, norint įdėti į poemą populiarios medžiagos, be kurios Hado vaizdavimas atrodė nepilnas.

581 Piton – į Pitą, t. y. orakulą Delfuose.

601 Heraklis buvo gerbiamas tuo pačiu laiku kaip didvyris ir kaip dievas. Mitas apie jo mirtį senovėje turėjo dvi versijas: pagal vieną, Heraklis miršta, o bekūnis šešėlis skrenda į Hadą, pagal kitą – Heraklis buvo perkeltas į dangų gyvas, dievai jam suteikė nemirtingumą, o Dzeusas išleido už jo savo ir Heros dukterį Hebę. 602 eil. jungiamos abi versijos: pats Heraklis gyvena danguje, o jo šešėlis – Hade. Kadangi Homeras šiaip nelaiko Heraklio dievu, o Hebę nuolat vadina mergele, tai manoma, kad šios eilutės apie Heraklį yra įterptos vėlesniųjų „Odisėjos“ redaktorių.

622 Žmogui, visai menkam – piktam ir bailiam Euristėjui, pas kurį Heraklis tarnavo ir, kurio liepiamas, įvykdė dvylika savo garsiųjų žygių; tų žygių čia minimas tik vienas.

623 trigalvį šunį – Cerberį; šito vardo Homeras niekur nemini. Epitetas „trigalvis“ pridėtas vertėjo, remiantis vėlesniu Cerberio vaizdavimu.

Dvyliktoji giesmė

39 Sirenių kraštas, pagal vėlesnius rašytojus, buvo Italijos pietvakarių pakrantėje, netoli Kaprio salos.

61 Uolos klajūnės (Homero poemose „planktai“ – „klajojančios“, kitų autorių – „plegados“ arba „simplegados“ – „susiveriančios“) – uolos, susiveriančios tuo momentu, kai tarp jų plaukia laivas. „Odisėjoje“ šis uolų suartėjimas nevaizduojamas. Poetas, matyt, turi galvoje audros sukeltas bangas, mėtančias laivus ant uolų (žr. 67–68 eil.).

127–131 Septynios Helijo bandos, po penkiasdešimt galvijų kiekvienoje, aiškinamos kaip mitologinis 50 savaičių, sudarančių 350 dienų metus, vaizdas. Kaip tik tiek dienų turėjo graikų Mėnulio metai. Jaučiai ir avys (teisingiau – karvės ir avys) atitinka dienos ir nakties metaforas.

344 Graikai žiūrėjo į auką kaip į bendrą dievų ir žmonių puotą; viena aukos dalis būdavo sudeginama, t. y. atiduodama dievams, o kitą išsidalydavo aukotojai.

358 Aukojamas gyvulys, prieš nuduriamas, turėjo būti apibarstomas miežių grūdais (III g. 446 eil.).

Tryliktoji giesmė

14 Didikų išlaidas turi apmokėti liaudis. Tai pažymima taip pat XIX g. 196 eil.

150–152 Apie tokį Poseidono sumanymą kalbėjo jau Nausitojas (VIII g. 564–569 eil.), kartodamas seną pranašystę. Poseidonas nori iki galo įvykdyti savo sumanymą, bet Dzeusas pataria jam pasitenkinti laivo pavertimu į uolą; fajakai po to bijosią vežioti keleivius prieš Poseidono valią.

377 Metai treti – jaunikiai tik tada pradėjo versti Penelopę tekėti už vieno iš jų, kai sužinojo, kad kiti didvyriai (Agamemnonas, Menelajas, Nestoras) jau sugrįžo namo, o Odisėjas nežinia kur pražuvo.

Keturioliktoji giesmė

63 Žemės, namo ir žmonos dovanojimas vergui yra savotiškas laisvės suteikimas, nors dar neturįs aiškaus juridinio pagrindimo.

232 Dalijant grobį, vadas turėjo teisę, be burtų keliu tekusių jam gėrybių, dar pasiimti jų savo nuožiūra.

263 Egėjo jūros gyventojai dažnai užpuldavo turtingą faraonų valstybę, ypač Kretos ir Mikėnų kultūros laikotarpiu (XIV–XII a.). Egipto oficialūs dokumentai ne sykį kalba apie tuos puolimus. Jie prisimenami ir graikų epe. Po Mikėnų kultūros sunykimo pairę santykiai su Egiptu vėl buvo atnaujinti VIII–VII a. Iš Jonijos keliauja į Egipto kariuomenę samdomi kareiviai, Jonijos pirkliai gyvai prekiauja su seniausia kultūringa tauta. Taigi Egipto tema buvo visai aktuali.

315 ir toliau. Odisėjo nuotykius tesprotų žemėje vaizduoja kita poema – „Telegonija“.

399 Nustūmimas nuo uolos buvo vienas iš dažnų mirties bausmės vykdymo būdų Graikijoje.

Penkioliktoji giesmė

225 ir toliau. Mitas apie garsų žiniuonį Melampą papasakotas labai trumpai ir suprantamas tik papildytas kitais šaltiniais. Žr. mitologinių ir geografinių vardų bei pavadinimų žodynėlyje: Peronė, Melampas.

392 naktys nūn ilgos – veiksmas vyksta žiemą.

Šešioliktoji giesmė

288 Išnešiau slėpti nuo dūmų – Homero laikais židinys buvo svarbiausioje namų salėje.

395–400 Amfinomas, Niso sūnus, buvo kiek kilnesnis ir iškalbingesnis už kitus jaunikius.

Septynioliktoji giesmė

288 Laivai – t. y. jūrų plėšikų laivai.

515–516 Odisėjo buvimo pas Eumają pirmoji diena papasakota XIV giesmėje, antroji – XV g. nuo 300 eil., trečioji – XVI giesmėje.

545 Senovės Graikijoje čiaudėjimas buvo laikomas geru ženklu: jis teikė sveikatos ir laimės arba lėmė pasikeitimą į gera.

Aštuonioliktoji giesmė

6–7 Žodžių žaismas: Iro vardas gretinamas su dievų pasiuntinės Iridės vardu.

275 Papročiai reikalauja, kad jaunikiai atneštų Penelopei dovanų, o jie tuo tarpu tik puotauja jos vyro namuose. Penelopė, norėdama padidinti vyro ir sūnaus turtus, prašo jaunikius dovanų; šis bruožas mums sunkiai suprantamas, bet jis puikiai derinasi su Homero laikų graikų morale.

Devynioliktoji giesmė

172 ir toliau. „Odisėjos“ sukūrimo laikais Kreta jau nebebuvo galinga valstybė, bet atsiminimai apie jos ir legendinio jos karaliaus Minojo galybę dar buvo gyvi.

401 Naujagimio paėmimas ant kelių – jo įteisinimas, pripažinimas giminės nariu.

409 Vardas „Odisėjas“ (graik. Odysseus) siejamas su veiksmažodžio šaknimi odyss- kuri reiškia „pykti“, „neapkęsti“.

457 Tai vienintelis atsitikimas Homero epe, kad žaizda gydoma būrimu. Homero medicinai charakteringi tik materialiniai gydymo būdai: vaistažolės ir chirurginiai metodai. „Iliadoje“ sužeidimai labai dažni, bet niekados nekalbama apie magiškus gydymo būdus.

533 Pats pageidauja – tai aiškiai niekur nepasakyta, bet Telemacho noras baigti neaiškią padėtį namuose yra vienas iš pagrindinių „Odisėjos“ motyvų. Poetas nori motyvuoti Penelopės sutikimą ištekėti, pasiaukoti Telemacho labui.

573 Kirviai įkertami į žemę viena eile, kad skylės sudarytų tiesią liniją.

Dvidešimtoji giesmė

156 šventė – Apolono (jauno mėnulio) šventė (žr. tos pačios giesmės 277–278 eil.).

187 iš žemyno buvo atvežę – Odisėjo karvių kaimenės buvo žemyne.

242 Paukštis iš kairiosios pusės lėmė nelaimę.

351–357 Teoklimeno kalba yra regėjimas: jis jau mato mirties miglą, apsupančią jaunikius.

Dvidešimt pirmoji giesmė

15 Mesenė laikoma Lakedemono dalimi, o tai galėjo būti tik spartiečiams ją užkariavus (VIII a. pr. m. e. pabaigoje).

Dvidešimt antroji giesmė

55–58 Eurimacho pasiūlymas atlyginti nuostolius pagal Homero bendruomenės įprastinę teisę visiškai teisingas, ir, Odisėjui atmetus šitą pasiūlymą bei išžudžius jaunikius, giminės turi teisę keršyti.

335–336 Graikų namuose, paprastai kiemo vidury, stovėdavo nedidelis akmens aukuras, skirtas namų globėjui Dzeusui. Tai buvo neliečiama vieta.

481–482 Pralietas namuose kraujas reikalauja atgailojamojo apvalymo; tam reikalui buvo naudojama siera.

Dvidešimt trečioji giesmė

310–343 Šį pasakojimą apie klausytojui jau žinomus Odisėjo nuotykius greičiausiai įterpė į poemą jos vėlesnieji redaktoriai.

Dvidešimt ketvirtoji giesmė

1–201 Šioje scenoje pomirtinis gyvenimas Hade vaizduojamas kitaip, negu kitose epo dalyse: dvasios keliauja į požemius, lydimos Hermėjo, atgauna sąmonę ir t. t. Dėl to daugelis tyrinėtojų laiko visą epizodą vėlesniu intarpu.

47 Achilo motina – Tetidė, jūrų senio duktė.

497 Ketvertas – t. y. pats Odisėjas, Telemachas, Eumajas ir Filetijas.

516 Atėnė kalba su Laertu, pasivertusi Mentoru (žr. šios giesmės 503 eil.).

Mitologinių ir geografinių vardų bei pavadinimų žodynas

Achaja – 1) šiaurės Peloponeso sritis; 2) pietų Tesalijos sritis.

achajai – viena iš seniausių graikų genčių. „Odisėjoje“ ir „Iliadoje“ šis žodis žymi visus graikus, kariavusius prieš Troją.

Acherontas – Požemio pasaulio upė („srūvanti kančiomis“).

Achilas – karaliaus Pelėjo ir deivės Tetidės sūnus, mirmidonų ir pietinės Tesalijos karalius, žymiausias Trojos karo herojus Homero „Iliadoje“. Prieš pat šio karo pabaigą jį užmušė Pario paleista strėlė, kurią į jį nukreipė Apolonas.

Adrestė – Elenos vargė.

Aedonė – „Lakštingala“, Pandarėjo duktė, Tebų karaliaus Dzeto (žr. Amfionas) žmona. Norėdama iš pavydo užmušti daugiavaikės Amfiono žmonos Niobės vyriausiąjį sūnų, ji netyčia nužudė savo vienintelį sūnų Itilą. Dievai pamišusią iš skausmo Aedonę pavertė lakštingala; ji naktimis verkia savo sūnaus.

Afroditė – Dzeuso ir deivės Dionės duktė, meilės ir grožio deivė, „Iliadoje“ – Arėjo, „Odisėjoje“ – Hefaisto žmona.

Agamemnonas – Atrėjo sūnus, Spartos karaliaus Menelajo brolis; Argo, Mikėnų ir kitų šiaurės Peloponeso miestų karalius; achajų jungtinės kariuomenės prie Trojos vyriausiasis vadas.

Agamemnonidas – Agamemnono sūnus, t. y. Orestas.

Agelajas – Damastoro sūnus, vienas iš Penelopės jaunikių.

Ajaja – mitinė Kirkės sala.

Ajakas – Dzeuso ir Eginos sūnus, Pelėjo ir Telamono tėvas, dėl savo teisingumo tapęs vienu iš trijų požemių teisėjų.

Ajakidas – Pelėjas, Ajako sūnus. „Iliadoje“ Ajakidu vadinamas Ajako vaikaitis Achilas.

Ajantas(1) – Salamino salos karaliaus Telamono sūnus, salaminiečių kariuomenės prie Trojos vadas, galingiausias po Achilo achajų herojus. Vis dėlto, Achilui žuvus, achajų kariuomenės vadai jo ginklus atidavė ne Ajantui, o Odisėjui. Įsižeidęs Ajantas išėjo iš proto ir ėmė žudyti achajų galvijus, laikydamas juos achajų vadais. Atsigavęs po šio priepuolio, jis nusižudė.

Ajantas(2) – Elėjo sūnus, lokrų vadas.

Ajetas – mitinės Kolchidės šalies karalius, Helijo ir Okeano dukters Persės sūnus, Medėjos tėvas, Kirkės brolis. Jo karalystėje buvo aukso vilna, t. y. auksinis mitinio avino kailis, kurio ieškoti vyko į Kolchidę Jasonas užburtu laivu Argu.

Ajolas – vėjų valdovas, kartu su žmona, šešiais sūnumis ir šešiomis dukterimis gyvenąs ant plaukiojančios Ajolijos salos.

Ajolija – plaukiojanti Ajolo sala, aptverta aukšta varine siena.

Akastas – Dulichiono salos karalius.

Akronėjas – vienas fajakas.

Aktoras – Eurinomės tėvas.

Aktoridė – Aktoro duktė.

Alektoras – spartietis, Argo karaliaus Ifido tėvas.

Alfėjas(1) – upė Peloponese, tekanti per Arkadiją ir Elidę.

Alfėjas(2) – Alfėjo upės dievas.

Alibantas – miestas Italijoje.

Alkandrė – egiptiečio Polibo žmona.

Alkimas – Mentoro tėvas.

Alkimidas – Alkimo sūnus, t. y. Mentoras.

Alkinojas – fajakų karalius Scherijos saloje.

Alkipė – Elenos vergė.

Alkmenė – žmona Tirinto karaliaus Amfitriono, pabėgusio iš Tirinto į Tebus; Tebuose jai gimė iš Dzeuso Heraklis.

Alkmeonas – Amfiarajo ir Erifilės sūnus, kuris, keršydamas už tėvą, užmušė motiną ir už tai erinijų persekiojamas (žr. Erifilė).

Aloėjas – Ifimedėjos vyras, Oto ir Efialto (dviejų „Aloidų“) tėvas.

ambrozija – maloniai kvepiąs dievų maistas, jų vartojamas ir kaip tepalas amžinajam grožiui išlaikyti. Tai yra taip pat priemonė mirusio žmogaus kūnui nuo gedimo apsaugoti.

ambrozinis – dieviškas, nemirtingas; kvapus.

Amfialas – vienas fajakas.

Amfiarajas – pranašas, pranašo Melampo vaikaitis, Argo karalius, septyneto žygio prieš Tebus dalyvis. Septynių vadų kariuomenei pralaimėjus, Amfiarajas išsigelbsti, bėgdamas savo vežimu, bet, žemei staiga po juo prasivėrus, prasmenga. Požemiuose jis tampa nemirtingu ir dievišku herojum.

Amfilochas – Amfiarajo ir Erifilės sūnus, paveldėjęs iš tėvo pranašavimo dovaną.

Amfimedontas – vienas iš Penelopės jaunikių.

Amfinomas – turtingas dulichijietis, Niso sūnus, karaliaus Areto vaikaitis, vienas iš Penelopės jaunikių.

Amfionas(1) – Dzetas ir Amfionas buvo dvyniai, Dzeuso ir Antiopės sūnūs; Amfionas puikiai skambindavo lyra, nuo kurios nepaprastai gražių garsų pačios kilo akmeninės Tebų sienos.

Amfionas(2) – Chloridės tėvas.

Amfitėja – Autoliko žmona, Antiklėjos motina, Odisėjo močiutė.

Amfitrionas – Tirinto, vėliau Tebų, karalius, Alkmenės vyras, Heraklio patėvis.

Amfitritė – jūrų deivė; vėlesniuose mituose – Poseidono žmona.

amfora – didelis molinis indas vynui laikyti.

Amitaonas – Kretėjo ir Tiros sūnus, Melampo tėvas.

Amnisas – uostas Kretoje, prie Knoso miesto.

Anabesinėjas – vienas fajakas.

Anchialas(1) – Mento tėvas, tafiečių karalius.

Anchialas(2) – vienas fajakas.

Andremonas – Toanto tėvas.

Antifas – itakietis, Egiptijo sūnus, Odisėjo draugas, kurį surijo Polifemas.

Antifatas(1) – Melampo sūnus, Ojiklėjo tėvas, Amfiarajo senelis.

Antifatas(2) – lestrigonų karalius.

Antiklas – vienas iš achajų, buvusių mediniame arklyje.

Antiklėja – Autoliko duktė, Laerto žmona, Odisėjo ir Ktimenės motina; mirė pirm laiko, ilgėdamasi ir nesitikėdama sulaukti savo sūnaus.

Antilochas – vyresnysis Nestoro sūnus, vienas drąsiausių jaunųjų „Iliados“ herojų, žuvęs, pasak mito, baigiantis Trojos karui nuo etiopų vado Memnono kardo, pridengdamas savo tėvą.

Antinojas – Eupeito sūnus, itakietis, vienas pačių įžūliausių Penelopės jaunikių.

Antiopė – Asopo duktė, dvynių Dzeto ir Amfiono motina.

Apeiraja – žr. Epiras(1).

Apolonas – Saulės dievas, Dzeuso ir Lėtojos sūnus, Artemidės brolis, muzikos ir poezijos globėjas.

Arėjas – karo dievas, Dzeuso ir Heros sūnus.

Aretas – vienas Nestoro sūnų.

Aretė – fajakų karaliaus Alkinojo žmona.

Aretūsė – šaltinis arti Korako uolos, Itakės saloje; ten lankose ganėsi Odisėjo kiaulių kaimenės.

Argas(1) – 1) Argolidės srities svarbiausias miestas Peloponese; 2) Agamemnono karalystės sritis šiaurės rytų Peloponese; 3) visas Peloponesas, kuris kartais vadinamas „Joniškiu“ Argu; 4) pelasgų Argas – lyguma Tesalijoje, netoli Penėjo upės.

Argas(2) – 1) šimtaakė baidyklė, kurią Hera pristatė saugoti paverstos į karvę Dzeuso meilužės Ijonės. Dzeuso įsakytas, Hermėjas užmušė Argą ir išvadavo Ijonę, todėl jis dažnai vadinamas „argžudžiu“; 2) Odisėjo medžioklinio šuns vardas.

Argas(3) – Jasono laivo vardas; dėl to plaukę šituo laivu į Kolchidę herojai – Jasonas ir jo draugai – buvo pavadinti argonautais („Argo jūrininkais“).

argiečiai – Homero poemose reiškia tą patį, kaip ir achajai.

Argžudis – žr. Argas(2).

Ariadnė – Kretos karaliaus Minojo duktė, davusi Tesėjui, atvykusiam į Kretą užmušti Minotauro – pabaisos su jaučio galva – siūlų kamuolį, kuris jam padėjo išeiti iš labirinto.

Aribantas – vienas fenikas.

Arkeisiadas – Arkeisijo sūnus, t. y. Laertas.

Arkeisijas – Laerto tėvas.

Arnajas – elgetos, praminto Iru, tikrasis vardas.

Artakija – šaltinis prie Telepilo miesto lestrigonų šalyje.

Artemidė – deivė mergelė, Dzeuso ir Lėtonės duktė, Apolono sesuo, medžiotoja, ginkluota, kaip ir jos brolis, lanku ir strėlėmis.

Asfalionas – Menelajo tarnas.

Asopas – 1) upė Bojotijoje; 2) upės dievas, Okeano ir Tetidės sūnus.

Asteridė – „žvaigždėta“ sala arti Itakės krantų.

Atėnė – deivė mergelė, Dzeuso duktė, gimusi iš jo galvos; išminties ir karo deivė, nuolatinė Odisėjo globėja.

Atėnai – svarbiausias Atikos miestas.

Atlantas – Japeto sūnus, Prometėjo brolis, titanas, laikąs ant savo pečių dangaus skliautą. „Odisėjoje“ jis paremia stulpus, skiriančius žemę nuo dangaus.

Atrėjas – Pelopo sūnus, Tiesto brolis, Agamemnono ir Menelajo tėvas, Mikėnų karalius; šį sostą, jam mirus, paveldėjo vyresnysis sūnus Agamemnonas.

Atridas – Atrėjo sūnus, t. y. Agamemnonas arba Menelajas.

Atritonė – „nenugalimoji“, Atėnės epitetas.

Aušra (Aušrinė) – ryto aušros deivė, graikiškai Eos (romėnų Aurora), Hiperiono duktė.

Autolikas – Hermėjo sūnus, Odisėjo senelis iš motinos pusės, karalius, gyvenęs arti Parnaso kalno. Tėvas suteikė jam nuostabų apsukrumą ir gudrumą. Jis galėdavo padaryti nematomą kiekvieną į jo rankas patekusį daiktą ir mokėdavo taip gudriai priesaikauti, kad, formaliai priesaikos nesulaužęs, jos neištesėdavo.

Autonojė – Penelopės vergė.

Boetas – Eteonėjo tėvas.

Boetidas – Boeto sūnus, t. y. Eteonėjas.

Bootas – Jaučiaganio žvaigždynas, esantis netoli Grįžulo Ratų.

Borėjas – šiaurės vėjas.

Chalkidė – pietinės Elidės miestelis.

Charibdė – jūros verpeto personifikacija: sėdinti giliai jūroje baidyklė moteris, siurbianti ir vėl išpurkščianti jūros vandenį. Nuo V a. pr. m. e. fantastiškų jūrų pabaisų – Charibdės ir Skilos – vardai glaudžiai susiję su Mesinos sąsiauriu, skiriančiu Siciliją nuo Italijos.

charitės – trys džiaugsmo, grožio ir žavumo deivės.

Chijas – Egėjo jūros sala, į pietus nuo Lesbo.

chitonas – graikų apatinis drabužis su labai trumpomis rankovėmis arba visai be rankovių.

chlaina – trumpas lininis vyriškas apsiaustas.

Chloridė – Nelėjo žmona, Orchomeno karaliaus Amfiono duktė, Nestoro, Chromijo, Periklimeno ir Peronės motina.

Chromijas(1) – Priamo sūnus.

Chromijas(2) – Nelėjo sūnus.

Danajai – graikų gentis, gyvenusi Argolidėje. Homero poemose taip dažnai vadinami visi graikai.

Deifobas – Priamo ir Hekabės sūnus, Hektoro ir Pario brolis, narsus Trojos gynėjas. Žuvus Pariui, jis vedė Eleną.

Delas – viena iš Kikladžių salų Egėjo jūroje, paskirta Apolono kultui; be Delfų, čia buvo svarbiausia šio dievo šventovė.

Demetra – Krono ir Rėjos duktė, žemės derlingumo ir žemdirbystės deivė, „Žemė motina“.

Demodokas – aklas fajakų dainius Scherijoje.

Demoptolemas – vienas iš Penelopės jaunikių.

Deukalionas – Minojo sūnus, Idomenėjo tėvas, Knoso miesto karalius Kretoje.

Dija – 1) senovinis Nakso salos vardas; 2) sala netoli Kretos.

Dimantas – fajakas, Nausikajės draugės tėvas.

Dioklis – Orsilocho sūnus, Ferų miesto (Peloponese) karalius, Alfėjo vaikaitis.

Diomedas – Tidėjo sūnus, vienas iš svarbiausių Trojos karo herojų.

Dionisas – kūrybinių gamtos jėgų, poetinio įkvėpimo, teatro meno, vyno ir vynininkystės dievas, Dzeuso ir mirtingosios Semelės sūnus.

Dmetoras – pramanytas Kipro salos karalius.

Dodonė – miestas Epire, viena iš seniausių Graikijoje Dzeuso kulto vietų. Dodonės Dzeuso orakulas buvo pagarsėjęs visoje Graikijoje. Čia žyniai pranašaudavo iš šventojo ąžuolo lapų šlamėjimo.

Dolijas(1) – vergas, Odisėjo piemens Melantėjo ir tarnaitės Melantės tėvas.

Dolijas(2) – Laerto vergas, sodininkas, šešių jam padedančių dirbti sūnų tėvas.

dorėnai – viena iš graikų genčių.

Dulichionas – sala, esanti, anot Homero, netoli Itakės; kurią salą poetas turėjo galvoje, neaišku.

Dzakintas – sala Jonijos jūroje, netoli Itakės.

Dzetas – žr. Amfionas.

Dzeusas – galingiausias graikų dievas, visų dievų ir žmonių valdovas, Krono ir Rėjos sūnus, dangaus, griaustinio ir žaibo dievas.

Echalija – 1) miestas Tesalijoje; 2) miestas Eubojos saloje.

Echefronas – vienas iš Nestoro sūnų.

Echenėjas – seniausias fajakas.

Echetas – žiaurus karalius, kurio karalystė buvo žemyne prieš Itakės salą. Šis vardas, graikiškai reiškiąs: „nieko iš savo rankų nepaleidžiąs“, iš tikrųjų yra mirties dievų epitetas.

Edipas – Tebų karaliaus Lajo ir Epikastės (Jokastės) sūnus. Lajas, kuriam buvo išpranašauta mirtis nuo sūnaus rankos, norėjo nužudyti vos gimusį berniuką, bet Edipas buvo išgelbėtas ir užaugo toli nuo tėviškės. Sužinojęs, kad jam lemta užmušti tėvą ir vesti motiną, laikydamas savo įtėvius tėvais, jaunuolis pabėga nuo jų. Kartą, atsitiktinai susiginčijęs su nepažįstamu senuku (savo tėvu), užmuša jį. Vėliau jis patenka į Tebus, tampa jų karaliumi ir veda Epikastę, nežinodamas, kad ji jo motina. Paaiškėjus jo kilmės paslapčiai, Epikastė nusižudo, o Edipas išsiduria akis. Pagal vieną padavimą, Edipas savo valia išeina ištremtin, pagal kitą (kuris atsispindi Homero poemose) – miršta Tebuose, sulaukęs gilios senatvės.

Efialtas – žr. Otas.

Efirė – miestas Peloponese.

Egai – Achajos (šiaurės Peloponese) miestas, vienas iš Poseidono kulto centrų.

egidė – šarvas iš ožkos kailio (aigis – ožkena), papuoštas gorgonės galva, turįs magišką galią sukelti žmonėms siaubą. Homero laikais egidė nebebuvo naudojama, ji priskiriama tik dievams – Dzeusui ir Atėnei. Egidė – Dzeuso galybės ir rūstybės simbolis.

egidvaldis – „turįs egidę“; vienas iš Dzeuso epitetų.

Egiptas – 1) Egipto šalis; 2) Nilo upė.

Egiptijas – itakietis, Antifo ir Eurinomo tėvas.

Egistas – Tiesto sūnus, Agamemnono pusbrolis. Agamemnonui išvykus į Trojos karą, susidėjo su jo žmona Klitemnestra ir užėmė Mikėnų sostą. Iškilmingai sutikęs grįžtantį iš karo Agamemnoną ir žiauriai nužudęs (vienas ar padedamas Klitemnestros – skirtingi mito variantai), septynerius metus buvo Mikėnų valdovas; aštuntais metais Agamemnono sūnus Orestas, išaugęs svetur, parvyko į tėviškę ir nužudė abu – Egistą ir savo motiną.

Eidotėja – jūrų deivė, Protėjo duktė.

Eileitija – Dzeuso ir Heros duktė, gimdymo deivė.

Elatas – vienas iš Penelopės jaunikių.

Elatrėjas – vienas fajakas.

Elena – Dzeuso ir Ledos duktė, Menelajo žmona, gražiausia Heladės moteris. Pariui ją pagrobus, kilo Trojos karas.

Elidė – vakarų Peloponeso sritis.

Elisiejus, Elisiejaus laukai – „laimingųjų sala“, pomirtinė laimės šalis. Kai kurie išrinktieji, išvengę mirties ir nepatekę į Hado karalystę, dievų gyvi perkeliami iš žemės į Elisiejaus laukus, kur jų laukia amžinas gyvenimas.

Elpenoras – jauniausias Odisėjo laivo įgulos karys, žuvęs Kirkės namuose prieš Odisėjui išplaukiant iš Ajajos salos: būdamas neblaivus, nukrito nuo stogo ir užsimušė.

Enipėjas – Tesalijos upė, Penėjo intakas.

Enopas – Leodo tėvas, itakietis.

Eos – žr. Aušra.

epėjai – gentis, gyvenusi šiaurinėje Elidėje (Peloponese).

Epėjas – Panopėjo sūnus, achajų karys. Jis padarė didžiulį medinį arklį, kuriuo pasinaudoję achajai paėmė Troją.

Eperitas – Odisėjo prasimanytas vardas.

Epikastė – Edipo motina ir žmona (žr. Edipas).

Epiras(1) (Apeiraja) – mitinė šalis, iš kurios fajakai atvežė Alkinojui vergę Eurimedūsę.

Epiras(2) – vakarų Graikijos sritis.

Erebas – mitinė mirusiųjų šalis, amžinai paskendusi miglose.

Erechtėjas – Žemės pagimdytas legendinis Atėnų karalius.

erembai – istorijoje nežinoma, greičiausiai mitinė, tauta, pasak „Odisėjos“ autoriaus, gyvenanti Azijoje, netoli Fenikijos.

Eretmėjas – vienas fajakas.

Erifilė – Amfiarajo žmona. Papirkta Edipo sūnaus Polineiko, padovanojusio jai auksinį papuošalą, ji įkalbėjo vyrą eiti drauge su Polineiku, kuris norėjo atimti Tebų sostą iš savo brolio Eteoklio. Taip ji pražudė savo vyrą Amfiarają, kuriam buvo išpranašauta mirtis šitame žygyje. Alkmeonas, Amfiarajo ir Erifilės sūnus, atkeršijo motinai už tėvo mirtį – nužudė ją, už tai buvo erinijų persekiojamas. Žr. Alkmeonas ir Amfiarajas.

Erimantas – kalnynas Arkadijoje, Peloponese.

erinijos – pralieto kraujo ir kruvino keršto deivės, persekiojančios ir baudžiančios užmušėją.

Esonas – Tironės ir Kretėjo sūnus, argonautų žygio herojaus Jasono tėvas.

eteokretai – senieji Kretos salos gyventojai.

Eteonėjas – Menelajo tarno Boeto sūnus, laisvasis, ne vergas.

etiopai – mitinė tauta, gyvenusi prie Okeano, „Žemės pakraščiuose“ – pačiuose rytuose ir pačiuose vakaruose.

Etolija – sritis vakarinėje Vidurinės Graikijos dalyje, į pietus nuo Epiro.

Etonas – Odisėjo prasimanytas vardas.

Evantėjas – Dioniso ir Demetros sūnus.

Euboja – didelė sala Egėjo jūroje, prie rytinių Graikijos krantų.

Eumajas – Odisėjo kiaulių piemuo, nuoširdžiai savo ponui atsidavęs vergas, fenikiečių pirklių parduotas Laertui vergijon, dar vaikas būdamas.

Eumelas – Ferų miesto (Tesalijoje) karaliaus Admeto ir Alkestės sūnus. Jo motina savu noru mirė už mylimą vyrą. Šį mitą panaudojo Euripidas savo dramai „Alkestė“.

Eupeitas – garsus itakietis, Antinojo tėvas.

Euras – rytų vėjas.

Euriadas – vienas iš Penelopės jaunikių.

Eurialas(1) – Diomedo draugas.

Eurialas(2) – vienas fajakas.

Euribatas – itakietis, Odisėjo šauklys.

Euridamantas – itakietis, vienas iš Penelopės jaunikių.

Euridikė – Klimeno duktė, Nestoro žmona.

Euriklėja – Peisenoro sūnaus Opo duktė, vergė, vyriausioji šeimininkė Odisėjo namuose. Penelopės patikima tarnaitė; Odisėjo, o vėliau Telemacho, auklė.

Eurilochas – Odisėjo artimas draugas ir giminaitis: vedęs, pagal vėlesnę legendą, Odisėjo seserį Ktimenę.

Eurimachas – itakietis, Polibo sūnus, vienas iš Penelopės jaunikių.

Eurimedontas – gigantų karalius.

Eurimedūsė – sena vergė Alkinojo namuose, Scherijoje; jauna išvežta iš mitinės Epiro šalies.

Eurimenas – Nelėjo sūnus.

Eurimidas – Eurimo sūnus, t. y. Telemas.

Eurinomas – itakietis, Egiptijo sūnus, Polifemo surytojo Antifo brolis, vienas iš Penelopės jaunikių.

Eurinomė – Aktoro duktė, Penelopės patikima vergė, tvarkiusi jos miegamąjį.

Euripilas – Telefo sūnus, vadovavęs ketiečių kariuomenei, paskutinis trojėnų sąjungininkas, atėjęs Priamui į pagalbą, Trojos karui baigiantis. Jo motiną Astiochę, Priamo seserį, brolis papirko labai brangiu auksiniu daiktu, kad leistų Euripilui vykti į karą. Astiochė priėmė dovaną ir išleido sūnų, nors žinojo, kad dievai yra lėmę jam negrįžti gyvam iš karo.

Euritas – Echalijos miesto (Tesalijoje) karalius, garsus šaulys, gavęs dovanų lanką iš paties Apolono. Jis iššaukė Apoloną į varžybas ir už tokį akiplėšiškumą turėjo mirti pirm laiko. Mirdamas Euritas paliko dieviškąjį lanką savo sūnui Ifitui, o tas vėliau padovanojo jį Odisėjui. Su šituo lanku grįžęs Odisėjas iššaudė jaunikius.

Euritidas – Eurito sūnus, t. y. Ifitas.

Euritionas – vienas iš kentaurų, dalyvavęs Peiritojo ir Laodamijos vestuvėse (žr. P e i r i t o j a s).

Faetontas ir Lampas – nemirtingi aušros deivės Eos (Aušros) arkliai. Lampas reiškia: „blizgantis“, Faetontas – „šviečiantis“. Analoginiai yra Helijo (Sauliaus) dukterų vardai: Faetūsė ir Lampetija.

Faetūsė – nimfa, Helijo ir Neeros duktė.

fajakai – dievų mylima, laiminga jūrininkų tauta, gyvenanti pasakiškoje Scherijos saloje, į kurią atsikėlė iš mitinės Epiro žemės. Scherijos sala siejama su Kerkiros sala (dabar – Korfu), naujausiais laikais ja laiko Kretą.

Faras – Viduržemio jūros sala netoli Egipto krantų, prieš Nilo deltą.

Febas – Apolono vardas kulte, reiškiąs „šviesusis“, „spindįs šviesa“.

Fedimas – fenikų (sidoniečių) karalius.

Fedra – Tesėjo žmona, įsimylėjusi savo posūnį Hipolitą ir nusižudžiusi, kai šis paniekino jos meilę.

Feidonas – tesprotų karalius.

Fejai – pietinės Elidės pajūrio miestas.

Femijas – Terpijo sūnus, itakietis, profesionalas dainius, aoidas. Jo tėvo vardas kildinamas iš žodžio terpsis (džiaugsmas, pasilinksminimas), o jo paties vardo šaknis fem- reiškia pasakojimą, pranašavimą.

fenikai – tauta, gyvenusi rytinėje Viduržemio jūros pakrantėje, ten, kur dabar Sirija ir Libanas.

Ferai – 1) miestas netoli jūros, Mesenijos įlankoje (Peloponese) prie Nedonės upės, maždaug pusiaukelėje tarp Pilo ir Spartos; 2) Tesalijos miestas.

Feretas – Ferų (Tesalijoje) įkūrėjas, Admeto tėvas.

Festas – miestas Kretos saloje, netoli Gortinos.

Filė – Elenos vergė.

Filakas – Filakės miesto karalius, Ifiklo tėvas.

Filakė – Tesalijos miestas.

Filakija – Filakės miesto sritis Tesalijoje.

Filetijas – Odisėjo vergas, jo karvių kaimenių prižiūrėtojas.

Filoktetas – vienas iš Trojos karo dalyvių, Tesalijos kariuomenės vadas, žymus šaulys, Heraklio draugas, paveldėjęs jo lanką ir strėles. Vykstant iš Melibėjo miesto į Trojos karą, Chriso saloje jam įkando į koją nuodinga gyvatė. Nuo įkandimo atsiradusi neužgydoma, dvokianti žaizda privertė graikus palikti jį Lemno saloje. Vėliau achajai, atsižvelgdami į pranašystę, kad Troja galinti būti paimta tik su Heraklio lanko ir strėlių pagalba, atgabeno Filoktetą į savo stovyklą, kur jis buvo išgydytas.

Filomeleidas – Lesbo salos karalius, kuris priversdavo visus atplaukusius į Lesbą svetimšalius eiti su juo kumštynių ir juos užmušdavo.

Forkinas – jūrų dievas, nimfos Toosės tėvas.

Fronijas – itakiečio Noemono tėvas.

Frontis – Onetoro sūnus, Menelajo laivo vairininkas.

Ftija – mirmidonų karalystės miestas Tesalijoje, Achilo gimtinė.

Gaja – Žemė.

Gerenijos raitelis – neaiškios prasmės Nestoro epitetas. Manoma, kad žodis „Gerenija“ reiškia „jojantis senis“ (graikiškai geron), t. y. dar stiprus senis.

Gerestas – kalnuotas iškyšulys pietiniame Eubojos salos gale.

gigantai – pasakiška milžinų tauta, pagimdyta Gajos-Žemės, su gyvatėmis kojų vietoje.

Girų uolos – jūrų uolos prie pietinių Eubojos salos krantų, pagal kitus liudijimus – prie vienos iš Kikladžių salų kranto, netoli Nakso salos.

gorgonė – sparnuota pabaisa su gyvatėmis plaukų vietoje. Pažvelgęs į ją, žmogus suakmenėdavo. Gorgonių buvo trys, viena iš jų – Medūza – mirtinga.

Gortina – didelis miestas Kretos salos pietinėje dalyje.

Hadas – 1) Krono ir Rėjos sūnus, Dzeuso brolis, mirusiųjų karalystės valdovas. Jo vardas reiškia „nematomas“. 2) Mitinis pomirtinis pasaulis mirusiųjų karalystė požemiuose.

Halijas – antrasis Alkinojo sūnus.

Halitersas – Mastoro sūnus, senukas itakietis, Odisėjo draugas, prityręs būrėjas ir ateities spėjėjas.

harpijos – t. y. „grobikės“, „žudytojos“; audros ir mirties dvasios, sparnuotos moteriškos esybės, skrajojančios nematomos ore ir grobiančios žmones.

Hebė – Dzeuso ir Heros duktė, žydinti jaunyste ir sveikata, deivė, ką tik prasidėjusios jaunystės ir subrendimo įasmeninimas. Ji patarnaudavo Olimpe dievams per pokylius. Kai Heraklis tapo dievu, jis gavo Hebę žmona.

Hefaistas – Dzeuso ir Heros sūnus, ugnies dievas, kalvystės globėjas ir pats talentingas kalvis. Galingas, bet negražus ir šlubas.

hekatombė – pažodžiui „šimto jaučių“ auka; platesne prasme – bet kuri didelė auka dievams.

Heladė – 1) senoji Graikija; 2) Peloponesas; 3) nedidelė pietinės Tesalijos sritis netoli Ftijos.

Helespontas – Dardanelų sąsiauris.

Helijas – Saulės dievas (Saulius), titano Hiperiono sūnus.

Hera – Krono ir Rėjos duktė, Dzeuso sesuo ir žmona, santuokos deivė.

Heraklis – Dzeuso ir Alkmenės sūnus (žr. Alkmenė), stipriausias ir mylimiausias graikų mitų herojus. Heros persekiojamas, tapo niekingo ir bailaus Mikėnų karaliaus Euristėjo tarnu ir, jo pavestas, atliko dvylika garsių žygių. Jis apvalė žemę nuo įvairių pabaisų, išlaisvino Prometėją, atvedė iš Hado karalystės trigalvį šunį Cerberį.

Heraklėja – „Heraklio miestas“: 1) Tesalijoje, į vakarus nuo Termopilų; 2) Bitinijoje, prie Juodosios jūros.

Hermėjas – Dzeuso ir deivės Majadės sūnus, gimęs Kilėnės kalno oloje, Arkadijoje; Dzeuso pasiuntinys, siunčiamas ir pas dievus, ir pas žmones; gimnastikos, prekybos, turto, kelių dievas, vagių ir piemenų globėjas; lyros, abėcėlės, skaitmenų, matų, astronomijos ir muzikos išradėjas; jis atnešdavo žmonėms Dzeuso siunčiamus sapnus ir nuvesdavo į Hadą mirusiuosius. Hermėjas vaizduojamas su kelionine skrybėle, auksine magiška lazdele ir sparnuotais sandalais.

Hermionė – vienintelė Menelajo ir Elenos duktė, ištekėjusi už Achilo sūnaus Neoptolemo.

Hilakas – turtingas kretietis, Kastoro tėvas (Odisėjo pramanyti vardai).

Hiperėja – nenustatyta vieta, kurioje senovėje, prieš atsikeldami į Scherijos salą, gyveno fajakai.

Hiperesija – miestas šiaurės Peloponese.

Hiperionas – titanas, Helijo (Sauliaus) tėvas. Kitais atvejais Hiperionas („aukštai einąs“) reiškia saulę.

Hipodamėja – Penelopės vergė.

Hipotadas – Hipoto sūnus, t. y. Ajolas.

Horos – metų laikų deivės, saugančios Olimpo vartus.

Idomenėjas – Deukaliono sūnus, Knoso miesto Kretoje karalius, į Trojos karą vykstančios Kretos kariuomenės vadas.

Ifiklas(1) – Alkmenės ir Amfitriono sūnus, Heraklio brolis.

Ifiklas(2) – Filako sūnus, turėjęs nuostabią jaučių kaimenę (žr. Peronė).

Ifiklėjas – Amfitriono sūnus, Heraklio pusbrolis.

Ifimedėja – Oto ir Efialto motina.

Ifitas – žr. Euritas.

Ifitimė – Ikarijo duktė, Penelopės sesuo, ištekėjusi už Eumelo (Tesalijoje).

Ikarijas – Penelopės ir Iftimės tėvas.

Ikmalijas – vardas staliaus, kuris padarė Penelopei menišką kėdę.

Ilas – Mermero sūnus, Efirės miesto karalius (Elidėje, Peloponese).

Ilionas – antrasis Trojos pavadinimas.

Inonė – Tebų karaliaus Kadmo ir Harmonijos duktė, Orchomeno karaliaus Atalanto žmona. Atalantas beprotybės priepuolyje užmušė savo sūnų. Inonė šoko su kitu sūnumi ant rankų nuo uolos į jūrą. Dievai pavertė juos dievais, ir abu gavo naujus vardus: Leukotėja ir Palemonas.

Iras – elgetos Arnajo pravardė. Ji gretinama su dievų pasiuntinės deivės Iridės vardu.

Ismaras – svarbiausias kikonų miestas, garsus vyno gamyba, vėlesne Maronėja Trakijos pakrantėje, į rytus nuo Taso salos.

Itakas – Itakės salos herojus.

Itakė – sala Jonijos jūroje, prie Graikijos vakarinių krantų, Odisėjo gimtinė.

Itilas – žr. Aedonė.

Jardanas – upė Kretos saloje.

Jasionas – mirtingas jaunuolis, deivės Demetros numylėtinis.

Jasonas – argonautų žygio į Kolchidę herojus. Žr. Pelijas ir Ajetas.

Jolkas – Tesalijos miestas.

Kadmas – fenikiečių karaliaus Agenoro sūnus, Dzeuso pagrobtos Europės brolis, iškeliavęs iš Fenikijos sesers ieškoti; pakeliui sutiko karvę, kuri atvedė jį į Graikiją, į Bojotijos žemę. Čia jis įkūrė miestą, kuris vėliau buvo pavadintas Tebais.

kadmėjai– Tebų gyventojai, žr. Kadmas.

Kalipsė – t. y. „slepiančioji“, Ogigijos salos nimfa, Atlanto duktė, septynerius metus laikiusi pas save Odisėją.

Kasandra – Priamo duktė, Pario ir Hektoro sesuo, pranašė; paėmus Troją – Agamemnono belaisvė.

Kastoras(1) ir Polideukas – Ledos sūnūs, Elenos broliai. Polideukas buvo Dzeuso sūnus, todėl nemirtingas, o Kastoras – Tindarėjo sūnus, taigi mirtingas. Kai Kastoras buvo kare užmuštas, Polideukas išprašė iš Dzeuso leidimą pasidalyti su broliu nemirtingumu.

Kastoras(2) – Odisėjo pramanyto turtingo kretiečio Hilako sūnus.

kaukonai – senovės graikų gentis, gyvenusi vakariniame Peloponese.

Kefalėnų šalis – salos aplinkui Itakę (Samas, arba Kefalėnija, Dzakintas, Dulichionas ir kt.), taip pat prieš jas esanti žemyno sritis, apgyventa kefalėnų.

kentaurai – mitinės pabaisos, pusiau žmonės, pusiau arkliai, gyvenusios Tesalijos miškuose.

kėrės – skraidančios ore sparnuotos moteriškos būtybės, likimo, mirties dievybės (anksčiau – mirusiųjų dvasios), pagriebiančios išeinančią iš mirštančio kūno sielą.

ketiečiai – misiečių gentis Mažojoje Azijoje.

kidonai – Kretos salos gentis.

kikeonas – gėrimas, pagamintas iš vyno ir medaus su trintu sūriu, miežiniais miltais ir kt.

kiklopai – „Odisėjoje“ puslaukinių vienaakių žmogėdrų milžinų tauta.

kikoliai – Trakijos gentis.

Kilėnė – kalnas Arkadijoje, kur, pagal padavimą, gimė Hermėjas.

kimerijai – mitinė tolimosios šiaurės tauta; kimerijų šalis amžinai tamsi, nes jos nesiekia saulės spinduliai.

Kipras – Viduržemio jūros sala; viena iš seniausių Afroditės kulto vietų.

Kipridė – Afroditės pravardė. Pagal padavimą, Afroditė, gimdama iš jūros putos, pirmąjį žingsnį ant žemės žengė Kipro saloje, todėl Kipras paprastai laikomas šios deivės sala.

Kirkė – pikta burtininkė, mitinės Ajajos salos valdovė, Helijo (Sauliaus) ir Persės (Okeano dukters) duktė, mitinio Kolchidės karaliaus Ajeto sesuo.

Kiterė – sala netoli Peloponeso, prie Lakonikos krantų, į pietus nuo Malėjos iškyšulio.

Kiterietė – Afroditės pravardė, kilusi nuo Kiterės salos, vienos iš svarbiausių Afroditės kulto vietų, pavadinimo.

Kleitas – Mantijo sūnus, pagrobtas įsimylėjusios jį Aušros ir gavęs iš dievų nemirtingumą.

Klimenė – Filako žmona, Ifiklo motina.

Klitemnestra – Tindarėjo ir Ledos duktė, Agamemnono žmona, Elenos sesuo. Kol Agamemnonas kariavo prie Trojos, Klitemnestra pamilo jo pusbrolį Egistą. Drauge su juo ji nužudė grįžusį vyrą. Po keleto metų pati žuvo nuo keršijančio už tėvą sūnaus Oresto rankos.

Klitijas – itakietis, Telemacho draugo Peirajo tėvas.

Klitonėjas – trečias Alkinojo sūnus.

Knosas – svarbiausias Kretos salos miestas.

Kokitas – „aimanų upė“ Požemio pasaulyje, Stikso intakas.

Korako uola – t. y. „varnos uola“, Itakėje, netoli lankų, kuriose ganėsi Odisėjo kiaulių kaimenės.

Krataja – Skilos motina.

krateras – didelis molinis indas plačiu kaklu, kuriame buvo atskiedžiamas vynas.

Kreontas – Tebų karalius.

Kreta – Viduržemio jūros sala, apie kurią yra sukurta daug įvairių mitų, seniausios graikų kultūros, buvusios gerokai prieš Homero epochą, centras.

Kretėjas – Ajolo sūnus, Tironės vyras, Tesalijos karalius.

Kronas – Dzeuso tėvas. Pagal mitus, kažkada pasaulį valdė ne Dzeusas, o Kronas, Urano ir Gajos (Dangaus ir Žemės) sūnus, žmonėms gero linkįs dievas; jo valdymo laikas buvo „aukso amžius“: žmonėms tada nereikėjo dirbti. Nedirbama žemė duodavo derlių ištisus metus. Krono žmona Rėja pagimdė Poseidoną, Hadą, Herą, Demetrą, Hestiją (namų židinio deivė). Kronas, bijodamas, kad kuris iš vaikų nenuverstų jo nuo sosto, prarydavo juos. Rėja, bijodama netekti paskutinio vaiko, Dzeuso, paslėpė jį, o Kronui praryti padavė akmenį. Užaugęs Dzeusas nuvertė Kroną nuo sosto, išvadavo iš jo pilvo brolius bei seseris ir, uždaręs Kroną ir sukilusius jo ginti titanus Tartare, ėmė valdyti pasaulį.

Kronidas (Kronionas) – Dzeusas, Krono sūnus.

Krūnai – vietovė pietinėje Elidėje.

Ktesijas – Ormeno sūnus, Odisėjo kiauliaganio Eumajo tėvas.

Ktesipas – Politerso sūnus, vienas iš turtingiausių Penelopės jaunikių.

Ktimenė – Laerto ir Antiklėjos duktė, Odisėjo sesuo, ištekėjusi už Eurilocho.

Laerkas – auksakalys, kuris apauksino Nestoro aukojamos telyčios ragus.

Laertas – Arkeisijo sūnus, Odisėjo tėvas.

Laertiadas – Laerto sūnus, t. y. Odisėjas.

Lakedemonas – Peloponeso pietryčių sritis, vėlesnė Lakonika. Kartais šiuo žodžiu „Odisėjoje“ vadinamas ir žymus srities miestas Sparta.

Lamas – lestrigonų karalius, jų miesto Telepilo įkūrėjas.

Lampas – žr. Faetontas.

Lampetija – nimfa, Helijo ir Neeros duktė.

Laodamantas – fajakų karaliaus Alkinojo vyresnysis sūnus.

lapitai – graikų legendinė gentis, gyvenusi šiaurės Tesalijoje.

Leda – Spartos karaliaus Tindarėjo žmona, Klitemnestros, Elenos, Kastoro ir Polideuko motina.

Lemnas – Egėjo jūros sala; viena iš svarbiausių dievo Hefaisto kulto vietų.

Leodas – Enopo sūnus, vienas iš Penelopės jaunikių, būrėjas, sugebėjęs burti iš gyvulių vidurių ir iš netikėtų įvykių, atsitikusių per aukojimą; jis žiūri, kad aukojamojo gyvulio deginamos dalys būtų išdėstytos aukure nustatyta tvarka.

Leokritas – Evenoro sūnus, itakietis, vienas iš Penelopės jaunikių.

Lesbas – Egėjo jūros sala.

lestrigonai – mitinė milžinų žmogėdrų tauta, kurios šalyje naktys tokios trumpos, kad saulėlydžiai susilieja su saulėtekiais; iš mito apie lestrigonus galima spėti, kad senovės graikai jau žinojo apie trumpas Šiaurės naktis.

Lėtonė – deivė, Dzeuso žmona prieš Herą, Apolono ir Artemidės motina.

Leukadžių uolos – mitinės uolos prie Požemių pasaulio ribų („baltosios uolos“).

Leukotėja – „baltoji deivė“, jūrų, baltų putojančių bangų deivė, anksčiau moteris, vardu Inonė (žr. Inonė).

Libija – šalis Afrikoje, į vakarus nuo Egipto.

lotofagai – mitinė tauta, mintanti jėgas padidinančiu lotosu.

lotosas – dobilų giminės augalas.

Maja (Majadė) – deivė, Hermėjo motina.

Malėja – kalno iškyšulys Peloponese, sudarąs pietinį Lakonikos galą.

Mantijas – pažodžiui „burtininkas“, Melampo sūnus, Teoklimeno senelis.

Maratonas – miestas Atikos rytiniame pakraštyje, už 42 km nuo Atėnų.

Maronas – Evantėjo sūnus, kikonas, Apolono žynys Ismaro mieste.

Medontas – itakietis, Odisėjo namų šauklys, turėjęs eiti savo pareigas – vaišinti jaunikius, bet likęs ištikimas Penelopei ir jos sūnui.

Megapentis – Menelajo sūnus iš vergės.

Megarė – Tebų karaliaus Kreonto duktė, Heraklio žmona, motina vaikų, kuriuos užmušė įdūkęs tėvas (šitą mitą panaudojo Euripidas tragedijai „Įdūkęs Heraklis“).

Melampas – t. y. „juodakojis“, Amitaono sūnus, žymus žiniūnas, kuris suprato žvėrių kalbą. Žr. Peronė.

Melanėjas – Amfimedonto, vieno iš Penelopės jaunikių, tėvas.

Melantė – Odisėjo namų vergė-tarnaitė, piemens Melantėjo sesuo, Dolijo duktė.

Melantėjas – ožkų piemuo, Dolijo sūnus, Melantės brolis, Odisėjo vergas.

Memnonas – aušros deivės Eos sūnus, etiopų karalius, nepaprasto ūgio ir stiprumo herojus, atvykęs ginti Priamo karalystės Trojos karo pabaigoje, žuvęs nuo Achilo rankos.

Menelajas – Atrėjo sūnus, Spartos karalius, Agamemnono brolis, vyras Elenos, kurią pagrobė Trojos karaliaus sūnus Paris. Graikams užėmus Troją, Menelajas atgavo Eleną ir drauge su ja grįžo į Spartą.

Menetiadas – Menetijo sūnus, t. y. Patroklas.

Menetijas – Aktoro sūnus, Patroklo tėvas.

Mentas – tafiečių karalius, senas Odisėjo draugas.

Mentoras – Alkimo sūnus, itakietis, Odisėjo draugas ir vienmetis; Halitersas, Antifas ir Mentoras – trys artimiausi Odisėjo draugai Itakėje.

Mera – Peloponeso didvyrė medžiotoja, Artemidės palydovė, jos užmušta už nekaltybės praradimą.

Mermeras – Ilo tėvas.

Mermeridas – Mermero sūnus, t. y. Ilas.

Mesaulijas – vergas, kiaulių piemuo, Eumajo pirktas tafiečių krašte.

mesenai (arba meseniečiai) – Mesenės gyventojai Peloponese.

Mesenė – miestas ir sritis pietų Peloponese.

Mikėnai – miestas netoli Argo, Argamemnono sostinė.

Mikėnė – Mikėnų miesto didvyrė; senieji mitai apie ją, kurie minimi „Odisėjoje“, iki šių laikų neišliko.

Mimantas – kalnas vakariniame Mažosios Azijos krante, ties Chijo sala.

minijai – ajolų gentis, gyvenusi Tesalijoje, vėliau Bojotijoje.

Minojas – Dzeuso ir Europės sūnus, legendinis Kretos salos karalius, nepaprastai išmintingas ir teisingas, todėl Dzeuso paskirtas mirusiųjų teisėju.

mirmidonai – gentis, gyvenusi Ftiotidėje, Tesalijoje, Pelėjo ir Achilo valdose. Padavimas sako, kad, Achilo seneliui Ajakui valdant, Hera pasiuntusi epidemiją, kurios metu žuvę visi Ajako tautiečiai. Jo prašomas, Dzeusas pavertė žmonėmis skruzdėles, dėl to naujoji tauta ir buvo vadinama mirmidonais (myrmeks graikiškai – skruzdėlė).

moira – likimo deivė. Jos buvo trys; jos vaizduojamos kaip verpėjos, verpiančios žmogaus gyvenimo siūlą.

Mulijas – dulichionietis, Amfinomo šauklys.

mūza – muzikos, dainavimo, šokių ir literatūros kūrybos deivė, dainių globėja. Apie mūzas graikų poemose kalbama čia vienaskaita, čia daugiskaita. Devynių mūzų skaičius, vėliau tapęs pastoviu, randamas tik vienoje „Odisėjos“ vietoje – XXIV g. 60 eil. Mūzų tėvas yra Dzeusas, motina – Mnemosinė („Atmintis“).

najadė – vandens, ypač šaltinio, nimfa.

Nausikajė – Scherijos salos karaliaus Alkinojo duktė. Jos vardas, kaip ir jos senelio Nausitojo, kilęs iš žodžio naus (laivas): ji – jūrininkų salos karalaitė.

Nausitojas – jūrų dievo Poseidono ir Peribojės sūnus, Alkinojo tėvas, kadaise perkėlęs fajakus iš Epiro (Apeirajos) į Scheriją.

Nautėjas – vienas fajakas.

Neera – Okeano duktė, kuri pagimdė Helijui dvi dukteris – Faetūsę ir Lampetiją.

Nėjas – Nerito kalno iškyšulys.

nektaras – dievų gėrimas.

Nelėjas – Poseidono ir Tironės sūnus, Pilo karalius, Nestoro tėvas.

Neoptolemas – Achilo ir Skiro salos karaliaus Likomedo dukters Deidamijos sūnus. Tėvui žuvus, jau užaugęs, Odisėjo ir Diomedo atvežtas prie Trojos, narsiai kovojo achajų eilėse, nukovė daug Priamo sūnų ir pagaliau patį Priamą. Po karo vedė Menelajo dukterį Hermionę.

Nerikas – kefalėnų miestas Leukadės saloje.

Neritas(1) – Itakės herojus.

Neritas(2) – miškingas kalnas Itakėje.

Nestoras – Nelėjo sūnus, Pilo karalius, seniausias Trojos žygio dalyvis.

Nestoridas – Nestoro sūnus.

nimfa – žemesnė dievybė, gamtos jėgų įasmeninimas: miškų (driadės), kalnų (oreadės), jūrų (nereidės), šaltinių ir upių nimfos (najadės). Jos vaizduojamos kaip gražios, jaunos merginos.

Nisas – turtingas dulichionietis, Amfinomo, vieno iš Penelopės jaunikių, tėvas.

Noemonas – Fronijo sūnus, itakietis, davęs Telemachui laivą keliauti į Pilą.

Notas – pietų vėjas.

Odisėjas – Laerto ir Antiklėjos sūnus, Itakėje ir apylinkės salose gyvenusiųjų kefalėnų karalius, Penelopės vyras, Telemacho tėvas.

Ogigija – nimfos Kalipsės mitinė sala.

Ojiklėjas – Amfiarajo tėvas.

Okeanas(1) – titanas, Urano ir Gajos sūnus, Krono brolis.

Okeanas(2) – mitinė upė, tekanti aplink visą Žemės rutulį, skirianti Žemės pasaulį nuo Požemių pasaulio.

Okialas – vienas fajakas.

Olimpas – mitinis kalnas, dievų būstinė. Olimpas buvo identifikuojamas su aukšta, snieguota viršukalne Tesalijoje.

Olimpietis – Dzeuso, kaip vyriausio dievo, gyvenančio Olimpo kalne, epitetas.

Onetoridas – Onetoro sūnus, t. y. Frontidas.

Opas – Euriklėjos (žr.) tėvas.

Orchomenas – turtingas Bojotijos miestas. Kitas Orchomeno miestas buvo Arkadijoje.

Orestas – Agamemnono ir Klitemnestros sūnus. Žr. Egistas.

Orionas – mitinis medžiotojas, deivės Aušros mylimasis. Jį nukovė savo strėle Artemidė, bet ir miręs jis medžioja aname pasauly. Jo vardu pavadintas žvaigždynas (liet. Šienpjoviai).

Orsilochas(1) – Dievo Alfėjo sūnus, Ferų karaliaus Dioklio tėvas.

Orsilochas(2) – Odisėjo išgalvotas Kretos karaliaus Idomenėjo sūnaus vardas.

Ortigija – legendinė sala, susijusi su mitais apie Artemidę. Pagal vėlesnius padavimus, Ortigija buvo arba tolimuose vakaruose, arba kuri nors iš salų, kuriose istoriniais laikais buvo paplitęs Artemidės kultas (Delas, Renėja ir kt.).

Osa(1) – personifikuota „Gando“ deivė (graik. ossa – gandas).

Osa(2) – kalnas šiaurinėje Tesalijoje, netoli Olimpo ir Pelijo.

Otas ir Efialtas – giganto Aloėjo (pagal kitą mitą – Poseidono) ir Ifimedėjos sūnūs, stipruoliai milžinai, uždarę į kalėjimą dievą Arėją (jam pavyko išsilaisvinti tik su Hermėjo pagalba), ketinę užkelti Pelijo kalną ant Osos kalno ir tuo būdu pasiekti Olimpą. Juos nukovė Apolonas.

Pafas – vienas svarbiausių Kipro miestų salos pietvakarių pakrantėje; jame buvo labai garsi Afroditės šventovė.

Pajanas – gydymo dievas, kurio vardas vėliau tampa sakraliniu kitų dievų gydytojų – Apolono ir Asklepijo – pavadinimu.

Paladė – Atėnės pravardė.

Pandarėjas – Aedonės (žr.) ir kitų dviejų dukterų, Kleoteros ir Merojės (arba Kamiros ir Klitijos) tėvas. Tėvams pirma laiko mirus, mergaitės buvo paimtos į dangų ir ten deivių išauklėtos. Kai Kleotera ir Merojė užaugo, ir Afroditė norėjo jas išleisti už vyrų, Dzeusas atsiuntė joms mirtį, kaip bausmę už tėvo nusikaltimą: Pandarėjas buvo pagrobęs iš Kretos Dzeuso šventovės auksinį šunį.

Panopėjas – miestas Fokidėje, netoli Delfų.

Paris – Trojos karaliaus Priamo ir Hekabės sūnus, pagrobęs Menelajo žmoną Eleną (dėl to prasidėjo Trojos karas).

parkos – romėnų likimo deivės, panašios į graikų m o i r a s.

Parnasas – kalnas Fokidėje. Jo papėdėje buvo Delfai (Apolono šventovė ir orakulas).

Patroklas – Menetijo sūnus, artimiausias Achilo draugas, kartu su juo nuvykęs į Trojos karą ir ten žuvęs nuo Hektoro rankos.

Peirajas – itakiečio Klitijo sūnus, Telemacho draugas, priglaudęs savo namuose pabėgėlį Teoklimeną.

Peiritojas – Dzeuso sūnus, lapitų karalius; per jo vestuves su Hipodamėja kilo lapitų ir kentaurų kova.

Peisandras – aukštos kilmės itakietis, Poliktoro sūnus, vienas iš Penelopės jaunikių.

Peisenoras(1) – itakiečių šauklys.

Peisenoras(2) – Opo tėvas, Euriklėjos senelis.

Peisenoridas – Peisenoro sūnus, t. y. Opas.

Peisistratas – Nestoro jaunesnysis sūnus.

pelasgai – seniausi Graikijos gyventojai.

Pelėjas – mirmidonų karalius Tesalijoje, Tetidės vyras, Achilo tėvas.

Pelėjonas (Pelidas) – Pelėjo sūnus, t. y. Achilas.

Pelijas(1) – Tironės ir Poseidono sūnus, Jolko (Tesalijoje) karalius, nuvertęs nuo sosto savo vyresnįjį brolį Esoną (Tironės ir Kretėjo sūnų). Savo vaikaitį Jasoną, kuris reikalavo grąžinti užgrobtą valdžią, Pelijas pasiuntė į Kolchidę auksinės vilnos parvežti. Žr. A j e t a s.

Pelijas(2) – kalnas šiaurinėje Tesalijoje, netoli Olimpo ir Osos.

Penelopė – Ikarijo duktė, Odisėjo žmona, Telemacho motina.

peplas – viršutinis moterų drabužis.

Peronė – Pilo karaliaus Nelėjo duktė, gražuolė, kuriai piršosi daugybė jaunikių. Nelėjas nutarė išleisti ją tik už to vyro, kuris atvarys jam iš tolimos Filakijos Ifiklo jaučių kaimenę. Peronę vedė Biantas, padedamas savo gudraus brolio, žiniūno Melampo, kuris sutiko atvaryti kaimenę. Mitas pasakoja, kaip Melampas, nuvykęs į Filakiją ir priėjęs prie kaimenės, buvo suimtas Ifiklo sargybinių ir įmestas į kalėjimą, kur išbuvo beveik metus. Galų gale karalius Ifiklas geruoju atidavė Melampui kaimenę, nes sužinojo iš jo, kaip išvengti bevaikystės (šią paslaptį Melampui, suprantančiam paukščių kalbą, netikėtai pavyko sužinoti iš vanago).

Peribojė – Eurimedonto duktė, Nausitojo motina.

Perimedas – itakietis, vienas iš Odisėjo laivo karių.

Persefonė – Dzeuso ir Demetros duktė, pavasarį pražystančios gamtos deivė. Kitas Persefonės vardas – Kora, t. y. „mergaitė“, „duktė“. Korą pagrobė Požemių karalystės dievas Hadas, ji tapo jo žmona ir mirusiųjų pasaulio karaliene. Demetra, jos ieškodama, vaikščiojo po visą Žemę ir be galo sielvartavo. Tuo laiku žemė buvo nederlinga. Dzeusas, norėdamas nuraminti Demetrą, nutarė, kad Persefonė pusę metų gyvens Olimpe, o kitą pusę – Hade. Šis mitas simbolizuoja gamtos apmirimą žiemą ir jos atgimimą pavasarį.

Persė – Okeano duktė, Helijo žmona, Kirkės motina.

Persėjas – vienas iš Nestoro sūnų.

Pierija – Makedonijos sritis netoli Olimpo.

Pilas – Mesenijos miestas pietvakarių Peloponese, pajūryje; Nestoro sostinė.

pilėnai – Pilo gyventojai.

Piriflegetontas – požemių pasaulio „ugnies“ upė.

Pita (Pitonas) – 1) senas Fokidės, esančios prie Parnaso, pavadinimas. Ten buvo Delfų miestas su Apolono šventove ir orakulu; 2) Delfai.

pitija – Apolono šventikė Delfuose, skelbusi orakulo pranašavimus.

Plejadės – žvaigždyno pavadinimas (liet. Sietynas).

Pojantas – Filokteto tėvas, Tesalijos karalius.

Polibas(1) – turtingas egiptietis, kurio namuose viešėjo Menelajas, grįždamas iš Trojos. Jo ir jo žmonos Alkandrės vardai graikiški.

Polibas(2) – fajakas, pagaminęs Alkinojo sūnums sviedinį.

Polibas(3) – vienas iš Penelopės jaunikių.

Polibas(4) – itakietis, Eurimacho tėvas.

Polidamnė – Egipto žynio Tono žmona.

Polideukas – žr. Kastoras.

Polifeidas – Mantijo sūnus, Teoklimeno tėvas; Apolonas jam suteikė pranašavimo dovaną.

Polifemas – Poseidono ir nimfos Toosės sūnus, vienas iš kiklopų, Odisėjo apakintas.

Polikastė – Nestoro jaunesnioji duktė.

Poliktoras(1) – senovės Itakės herojus, drauge su Itaku ir Neritu užtvenkęs tvenkinį prie šaltinio, netoli miesto vartų.

Poliktoras(2) – Peisandro (žr.) tėvas.

Polinėjas – vienas fajakas.

Politas – itakietis, Odisėjo laivo įgulos karys.

Politersidas – Politerso sūnus, t. y. Ktesipas.

Pontėjas – vienas fajakas.

Pontonojas – fajakas, Alkinojo rūmų šauklys.

Poseidonas – jūrų dievas, Krono ir Rėjos sūnus, Dzeuso ir Hado brolis. Jo ženklas – trišakė ietis, su kuria jis paliečia vilnis, jas sukeldamas ar nuramindamas. Jis persekioja Odisėją, pykdamas už savo sūnaus Polifemo apakinimą.

Priamas – paskutinis Trojos karalius, Laomedonto sūnus, Ilo vaikaitis.

Primnėjas – vienas fajakas.

Prokridė – pirmojo mitinio Atėnų karaliaus Erechtėjo duktė, medžiotojo Kefalo žmona, aistringa medžiotoja. Mitas apie ją plačiai žinomas vėlyvesniame folklore: ilgam laikui vyro paliktos žmonos ištikimybės bandymas. Prokridė nepažįsta savo grįžusio vyro Kefalo ir juo susižavi. Prie to siužeto pridedamas antras: po susipykimo ir susitaikymo Kefalas medžioklės metu atsitiktinai užmuša Prokridę.

Prorėjas – vienas fajakas.

Protėjas(1) – senis jūrinis, galįs pranašauti ir įvairiausiais būdais keisti savo išvaizdą: pavirsti į gyvulius, ugnį, vandenį.

Protėjas(2) – vienas fajakas.

Psirija – maža sala Egėjo jūroje, į vakarus nuo Chijo salos.

Radamantas – Dzeuso ir Europės sūnus, karaliaus Minojo brolis, „teisingiausias žmogus“. Dievai jį mirusį apgyvendino Elisiejuje ir suteikė jam teisę, kaip ir jo broliui Minojui, teisti mirusiuosius.

Reitras – įlanka Itakėje.

Reksenoras – fajakų karaliaus Nausitojo sūnus, Alkinojo brolis.

Salmonėjas – Tesalijos herojus, Tesalijos, o vėliau Elidės, karalius, bandęs pamėgdžioti Dzeuso žaibus fakelų šviesa, o griaustinį – dūžiais į metalą; už tai Dzeuso užmuštas.

Samas – sala prie Trakijos krantų, turbūt vėliau pavadinta Kefalėnija.

Scherija – mitinė fajakų sala.

sirenės – didžiuliai paukščiai, paprastai su moterų, o kai kada ir su vyrų galvomis. Tai mirusių dvasios, skraidančios ore ir žavingu dainavimu viliojančios gyvųjų sielas, nešančios mirtį, ėdančios žmonių kūną; būtybės, trokštančios kraujo. „Odisėjoje“ sirenių sala nusėta žmonių kaulais.

Sidonas – senas fenikų miestas.

sidoniečiai – fenikai.

Sidonija – antras Fenikijos vardas, kilęs iš Sidono miesto vardo.

Sikanija – Sicilija; sikanai – etniniu ir lingvistiniu požiūriu artima sikelams gentis, gyvenusi rytinėje Sicilijoje.

sikelai – senieji vakarų Sicilijos gyventojai, ne graikai, Italijos lotynų giminės.

sintijai – mitiniai Lemno salos gyventojai.

Sirija – mitinė sala, kiauliaganio Eumajo gimtinė.

Sizifas – Ajolo sūnus, gudrus Korinto arba Efirės karalius, žinojęs dievų paslaptis ir skelbęs jas žmonėms; už tai jis turėjo Hado karalystėje be paliovos ritinti į kalną sunkų akmenį, kuris nuo viršūnės staiga vėl nuriedėdavo žemyn. (Iš čia sunkaus ir neįveikiamo darbo pavadinimas „Sizifo darbas“.)

Skila – Kratajos ( t. y. „jėgos“) duktė, jūrų baidyklė su šešiomis poromis kojų ir šešiomis šunies galvomis. Žr. Charibdė.

Skiras – Egėjo jūros sala tarp Eubojos ir Chijo.

Solimų kalnai – solimų šalyje Mažojoje Azijoje; tiksli šių kalnų vieta nežinoma.

Sparta – miestas Peloponese, Menelajo sostinė.

Stiksas – „siaubo“ upė, tekanti Hado karalystėje.

Stratijas – vienas iš Nestoro sūnų.

Sunijas – aukštas iškyšulys pietinėje Atikoje.

Tafas – sala prie vakarinių Akarnanijos krantų (vakarinėje Graikijoje); Odisėjo draugo Mento karalystė.

tafiečiai – graikų gentis, gyvenusi Akarnanijos krantuose ir aplinkinėse mažose salose.

Taigetas – kalnų virtinė Lakonikoje, Peloponese.

talentas – graikų svorio ir piniginis vienetas, paimtas iš babiloniečių. Homero laikų talento vertė nežinoma. Klasikiniame laikotarpyje talento svoris apie 25 kg.

Tantalas – mitinis senovės nusidėjėlis, Frigijos miesto Sipilo karalius, Dzeuso sūnus, turtingas, godus, pavydus ir klastingas, vagiantis dievų nektarą ir ambroziją, išpasakojantis dievų paslaptis; už savo nusikaltimus amžinai kenčia badą ir troškulį aname pasaulyje.

Tebai – 1) Bojotijos miestas („septynvarčiai“ Tebai); 2) Egipto miestas („šimtavarčiai“ Tebai).

Teiresijas – aklas Tebų žynys, sulaukęs gilios senatvės; net aname pasaulyje, miręs, turi pilną sąmonę.

Tektonidas – Tektono sūnus, fajakas.

Telamonas – Ajanto tėvas, Salamino karalius.

Telefas – Heraklio sūnus.

Telefidas – Telefo sūnus, t. y. Euripilas.

Telemas – senas kiklopas, burtininkas.

Telemachas – Odisėjo ir Penelopės sūnus.

Telepilas – lestrigonų miestas.

Temesė – miestas pietų Italijoje.

Temidė – Urano ir Gajos duktė, teisingumo, tvarkos ir valstybingumo deivė.

Tenedas – Egėjo jūros sala.

Teoklimenas – Polifeido sūnus, jaunas achajas, paveldėjęs sugebėjimą pranašauti, nes jo tėvas, senelis ir prosenelis buvo žiniūnai. Pabėgo iš tėvynės, slėpdamasis nuo jo užmušto žmogaus giminių keršto. Telemachas jį susitiko netoli Pilo ir atsivežė laivu į Itakę.

Terpiadas – Terpijo sūnus, t. y. dainius Femijas.

Tesėjas – Atikos herojus, atlikęs daug sunkiausių žygių, Poseidono ir Etrės sūnus; vienas seniausių legendinių Atėnų karalių.

tesprotai – graikų gentis Epiro pietuose, draugiškai gyvenanti su itakiečiais.

Tetidė – jūrų deivė, senio jūrinio Nerėjo duktė, Pelėjo žmona, Achilo motina.

Tidėjas – Diomedo, vieno iš „Iliados“ herojų, tėvas.

Tididas – Tidėjo sūnus.

Tiestas – Atrėjo brolis, Egisto tėvas.

Tindarėjas – Spartos karalius, Ledos vyras; Tindarėjo duktė – Klitemnestra.

Tironė – Salmonėjo duktė, Tesalijos karaliaus Kretėjo žmona; Esono, Fereto ir Amitaono motina; jos ir Poseidono du sūnūs dvynai: Pelijas ir Nelėjas.

Titijas – Žemės (Gajos) sūnus, nepaprastai stiprus milžinas, bandęs pagrobti deivę Lėtonę ir už savo įžūlumą užmuštas Lėtonės vaikų Apolono ir Artemidės. Pagal mitą, kurio atgarsį randame „Odisėjos“ XI giesmėje, jis amžinai kenčia už savo nusikaltimą Požemių karalijoje.

Titonas – Trojos karaliaus Laomedonto sūnus, Priamo brolis, deivės Eos (Aušros) numylėtinis. Eos nunešė jį į dangų, kur Dzeusas suteikė jam nemirtingumą.

Toantas – Andremono sūnus, Etolijos karalius, prie Trojos vadovavęs etolų kariuomenei.

Toja(1) – Okeano ir Tetidės duktė.

Toja(2) – Nerėjo ir Dorinos duktė.

Tonas(1) – egiptietis, kurio namuose viešėjo Menelajas ir Elena.

Tonas(2) – vienas fajakas.

Toosė – t. y. „greitoji“, nimfa, jūrų dievo Forkino duktė, kiklopo Polifemo motina.

Trasimedas – vyresnysis (iš gyvųjų) Nestoro sūnus, buvęs drauge su tėvu Trojos kare ir po karo laimingai grįžęs į Pilą.

Trakija – didelė sritis Helesponto ir Propontidės pakrantėje, apgyventa karingų tautų.

Trinakija – mitinė Helijo sala, kurioje ganėsi jo kaimenės. Antikiniais laikais (pradedant nuo V a.) Trinakija graikai laikė Siciliją.

Tritogenėja – neaiškios prasmės Atėnės epitetas.

Troja – miestas Mažojoje Azijoje, netoli Helesponto, Skamandro upės slėnyje, Troadės sostinė, po dešimt metų trukusio karo paimta ir sugriauta jungtinės achajų kariuomenės. Šiame kare dalyvavo ir Odisėjas, vadovavęs itakiečių kariuomenei.

trojėnai – Trojos gyventojai.

Uranas – dangaus dievas, vedęs žemės deivę Gają. Jų vaikai buvo Kronas, Rėja, Prometėjas, Japetas ir kiti titanai. Epitetas uranietis reiškia: dangaus gyventojas, dangaus dievas (graikiškai uranos – dangus).

Zefyras – vakarų vėjas.