Balys Sruoga

GIESMĖ APIE GEDIMINĄ

Skaitmeninta iš knygos:
Balys Sruoga. Giesmė apie Gediminą. Vilnius: Vyturys, 1993.

ISBN 978-5-430-05882-1

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

Gražiajam jaunimėliui

Užsidegs nauji žvaigždynai

Vyrų ir darbų –

Kad prikelsim Gedimino

Dvasią iš kapų.

I

Miškas ūžia, miškas gaudžia,

Tartum amžių dainą audžia,

Gilią, plačią ir galingą

Apie praeitį didingą,

Liūdinčius milžinkapius,

Apie vyrus karžygius, –

Tartum žadina lietuvį

Atgaivint senovės būvį...

Miško gaudžianti daina –

Lyg ta motinos ranka:

Tartum guodžia, tartum glosto,

Ir priglaudžia, ir sušildo,

Širdį ilgesio pripildo...

Ir atrodo – be žinios tu

Nuplaukei it debesėlis

Miško gaudžiančioj dainoj, –

Tartum sielis Nemunėlio

Mėnesienoje melsvoj.

Lyg pro sapną – tolų, gilų –

Iš tų ošiančių šakų

Lyg atgyja, lyg iškyla

Vaizdiniai laikų senų...

II

Kur dabar Neris sraunioji

Lyg sesulė vainikuota,

Tartum juosta sidabruota

Vilniaus miestą apvynioja

Ir apjuosia šydų šydais,

Mėnesienoje pražydus,

Rūmus, bokštus ir gėlynus, –

Ten prieš šimtmečius septynis

Ošė girios ir šlamėjo, –

Pasilenkdamos nuo vėjo,

Prisiglausdamos kalnuos,

Supos saulės spinduliuos.

Ošė girios ir šlamėjo, –

Tūkstančiais aidų aidėjo.

Urzgė, lojo, vaipės, pūtės

Kaip jaunamartės laputės.

Ir vilkai kaleno dantį

Po kalnyną, po pakrantę.

Nepatenkintas kaimynais

Braidė stumbras tankumynais, –

Ant šernų ir elnių pyko

Ir su meškom nesutiko, –

Lyg žolės jis jiems gailėtųs,

Lyg miške jam maža vietos...

Briedis, vyras stamantrus,

Įsikvėpdams saulės, vėjo,

Keldams išdidžiai ragus,

Kaip karalius vaikštinėjo.

Ir lieknų stirnaičių rujos

Ir sparnuotos krūmuos zujo.

Ir senasis juokdarys –

Bičių genamas lokys –

Krapštės bliaudamas pakaušį,

Kad jo vilnos pasišiaušė...

O šakų žaliojoj skraistėj

Lyg puotoj vestuvių švaistės

Kiaunių, voverių pulkai,

Šermuonys ir vilpišiai...

Žvėrys dideli, maži,

Lepečkojai ir liekni

Čia kaip rojuje iš seno

Beklegėdami gyveno.

Kiek pelėdų, vanagų,

Kurtinių, tetervinų

Virbių kiek, genių, oželių

Šūkalojo po girelę!

Giesmininkų margaplunksnių

Kiek čiulbėjo po paunksmę, –

Tartum kiekviena šaka

Gulė, kėlė su daina!

Tartum jūra mėlyna

Buvo Lietuva tada,

Pasinėrusi miškuos

Kaip jūrelė mėlynuos, –

Neaprėpiamai plati,

Neapsakomai graži!

III

Buvo Lietuva laisva.

Kunigaikščiai valdė ją.

Ji išaugo, išbujojo,

Kai valdyti josios stojo

Didis vyras, kurs vadinos

Kunigaikštis Gediminas, –

Garbanotas ir taurus,

Tartum uosis stamantrus.

Gediminas!.. Vardas jojo

Tūkstantį kardų atstojo.

Priešai ir pikti kaimynai

Žino ranką Gedimino, –

Kad kaip griausmas ji smagi, –

Kad jam Lietuva brangi!

Kartą priešų didžią minią

Iš savų kraštų išginęs,

Linksmas grįžta Gediminas

Atsikvėpt miškuos tėvynės.

Su šauniais kariais savais

Joja kloniais ir kalnais.

Ir medžioja – miškas braška!

Stirnos, briedžiai, lapės, meškos, –

Aibės lekiančių žvėrių.

Klumpa, krinta nuo strėlių.

Skamba liemens ąžuolų

Nuo trimitų, nuo linksmų...

Gediminas it erelis

Kleketuoja po girelę...

Tik staiga tankmėj giliai

Šakos traškančios sujunda,

Subrazda seni stuobriai,

Virpančiais aidais nudunda,

Lyg per plačią girią skrenda

Staugiantis koks debesis, –

Tai pro vyšnines pušis

Kažkoks dvylas kalnas lenda...

Ne, ne kalnas! Tai žvėris!

Jo kakta – it jaujos durys.

Kaip bedugnė eketis

Jo paraudusi akis

Ugnimi kraujuota žiūri.

Tartum šakos šimtametės

Platūs, aštrūs jo ragai.

Ir, karių būrius pamatęs,

Ima rūstauti jisai:

Kojom drasko žemės plutą,

Aria samanas ragais;

Iš nasrų jo tykšta putos

Pakuliniais burbulais;

Baubia, kriokdamas mauroja,

Kad girelė net vaitoja.

– Tauras! Tauras! – nuaidėjo

Per plačias eiles karių.

Tauras net subaubt nespėjo,

Kaip jo šonan suzvimbėjo

Debesis šmaikščių strėlių.

Jis piestu tik atsistojo.

Ir, supratęs, kas įvyko,

Tauras visiškai supyko,

Kaip pašėlęs sumaurojo –

Ir kad liuoktels iš pušyno

Viesulu į Gediminą!

Net kariai neteko žado,

Akyse tarytum mirga:

Tauras mėto, drasko, bado

Kunigaikščio jotą žirgą.

Tartum vėtros ūžesys

Išgąsty kariai suriko:

– Kunigaikštis kur? Kur jis?

– Gediminas kur paliko?

Tauras baubė, tauras siuto,

Spjaudės putų burbulais,

Žirgą minkydams ragais.

Gediminas pats nejuto,

Kaip išskrido jis į aukštį

Virš pušaičių tartum paukštis,

Grobį vydams, suplasnojo

Ir, prie ąžuolo nukritęs

Lyg įpratęs būt’ skraidyti,

Gyvas sveikas atsistojo.

Nusitvėrė šviedrią ietį.

Tartum žaibas netikėtai

Krisdamas iš debesų –

Smogė taurui tarp ragų.

Tokį gavęs tauras smūgį

Nesavu balsu sušuko, –

Ir kaip didis viksvų kūgis

Dribtelėjo ir susmuko.

Tik dabar atsikvošėjo

Žygio nustelbti kariai, –

Ir per girią nuaidėjo

Džiaugsmo pergalės garsai.

Sveikina jie Gediminą,

Ūžia tartum avilys.

Tik nelinksmas vienas jis,

Tik jis vienas nusiminęs

Ir į šūkavimą jų

Taria liūdinčiu balsu:

– Tauras – kas? Žvėris – ir viskas.

Daug jų braidžioja po mišką.

Bet aš draugo netekau,

Mielą žirgą praradau:

Per tą taurą nevalyvą

Mano žirgas nebegyvas!

Čia, kur šniokščia ąžuolai,

Duobę kaskite, draugai.

Kaip bičiulį mylimiausią

Jį žemelėje priglausim:

Te per amžius ąžuolynas

Jojo atmintim dabinas...

O, sudie, sudie, žirgeli, –

Te lengva bus tau žemelė!

IV

Miškas ūžia, gaudžia, šlama,

Atsidūsta, suvaitoja, –

Ir liūliuoja, ir vilioja...

Ir padangėmis plazdena

Su nematomais sparnais

Miško supanti daina, –

Ir mana širdis su ja...

Aš svaigstu, džiaugiuos, dainuoju

Ir budėdamas sapnuoju.

Rodos, aš jaučiu, regiu

Veidą tūkstančių žmonių.

Rodos, jie pro amžių šydą

Žemę motiną išvydo,

Pasiilgę suvirpėjo

Ir lankyti jos atėjo

Nusileisdami būriais –

Lyg lengvučiais spinduliais...

Rodos, amžių praeitis

Vėl visa sušvis, atgis

Kaip girelė mėlyna,

Supdama mane daina...

Ir, klausydams tų garsų,

Rodos, pats lekiu, skrendu,

Kur pro kybančius rūkus

Iškilmingas ir rūstus

Lietuvos aušrėja rytas...

Ne! Tikrai girdžiu trimitą!

Kas čia darosi?.. Tikrai

Vis artėja jo garsai!

Jūs negirdit? Atidžiau

Paklausykit! Vis arčiau

Skamba... slenka jis int mus!

Lyg pro lekiančius rūkus

Būrį raitelių matau...

Prieky joja... štai į aikštę

Jųjų vadas... Kunigaikštis!

Gediminas! Jis patsai!

Prasiskleidžia štai rūkai...

Šaukia, klykia minių minios:

– Gediminas! Gediminas!

Ir trimitai iš pavėsio

Savo skardžią dainą plėšia...

Dunda, skamba ąžuolynas:

– Kunigaikštis! Gediminas!

V

GEDIMINAS

Mano vyrai! Tiek prajojom,

Tiek žvėrienos primedžiojom, –

Metas mums ir atsikvėpt.

Prisitrankėm, – nėr ko slėpt, –

Ir išalkom kaip gaidžiai,

Nebelesinti seniai.

VERKELIS

Kunigaikšti, jei reikėtų

Net nakvynei rinkti vietą, –

Už šiuos kalnus ir miškus

Niekur mums geriau nebus.

GEDIMINAS

Mielas vade, tu manai,

Čia nakvoti bus gerai?

Tu pažįsti vietą šią?

VERKELIS

Ją surasčiau ir nakčia, –

Užsimerkęs rasčiau ją, –

Nes čia tėviškė mana.

GEDIMINAS

Vėl tu ką prasimanei?

Ar tu girioje gimei?

VERKELIS

Aš gimiau kuklioj troboj,

Nuo šios vietos artimoj.

Ji vadinasi Verkiai.

Aplink – girios, ežerai,

Mėlyni tokie, žali, –

Atsidžiaugt jais negali!

Tik žuvėdros ežerais

Šmėklom klykiančiom lekioja.

Tik pelėdos vakarais

Skundžias, virkauja, vaitoja.

Iš pelėdos aimanos

Kilo vardas vietos tos.

Ir, kaip gimusis Verkiuos,

Verkeliu aš vadinuos.

GEDIMINAS

Na gerai. Aš sutinku.

Vietą poilsiui renku,

Kaip tu patari, čionai.

Laužą kurkite, draugai!

Kepkit briedį, ruoškit midų –

Te jis nuovargį pagydo

Ir, sujaudinęs krūtinę,

Plėšia plačią sutartinę!

VERKELIS

Kunigaikšti, kol kariai

Briedį keps ir midų ruoš,

Meski akį apdairiai

Šioj pakalnėj ir kalnuos.

Čia iš pat dienų mažų

Aš klajojau tarp beržų,

Opšrus gainiojau, lapes

Po siūbuojančias tankmes.

Kunigaikšti, tu patsai

Daug pasauly keliavai,

Vietų daug gražių matei...

Bet gražesnę ar radai

Tu pasauly plačiame

Už gimtinę mano šią?

GEDIMINAS

Mielas vade, čia Neris

Kaip mergautinė viltis

Ritina melsvas bangas...

Bet upelis koks anas,

Kur prasimuša pro kalną,

Ąžuolų šaknis skalauna

Ir pasineria Nery

Tartum motinos glėby?

VERKELIS

Kunigaikšti, tai Vilnelė.

Taip vadinas ta upelė.

Kur ji bėga, vinguriuojas,

Ten lakštingalos būriuojas, –

Čiulba ulba, suokia gieda,

Prisiglausdamos prie žiedo,

Supdamos lopšy šakų,

Švilpia tūkstančiais balsų...

GEDIMINAS

Iš tiesų, meilingas vade,

Aš džiaugiuos, šią vietą radęs!

Tavo tėviškėj gimtoj

Atsikvėpsime puotoj, –

Te dievai dausų šalies

Mūsų džiaugsmui pavydės!

Ir kad vaišės būtų gausios –

Dvylą taurą, tą, didžiausią,

Kur, nepaisydams pavojų,

Savo rankom sumedžiojau, –

Atiduodu puotai šiai.

Pasistiprinkit, draugai!

KARIAI

Tegyvuoja, tegu žydi

Kunigaikštis mūsų didis!

Te per amžius mus gaivina

Kunigaikštis Gediminas!

VI

Kunigaikštis su kariais,

Linksmas, spindintis, šviesus,

Lyg erelis išdidus

Su šauniaisiais sakalais,

Kalno ošiančioj aikštėj

Palei laužą puotą kelia.

Laužas traška ir liepsnoja,

Žiežirbos žiupsniais lekioja

Lig nusvirusių beržų,

Lig viršūnių ąžuolų.

Tauras čirška, tauras kepa...

Spirgančios taurienos kvapą, –

Maloniausiąjį gardėsį, –

Ąžuolų linksmam pavėsy

Jaučia, uodžia karžygiai,

Laukia kepsnio nekantriai,

Lyg jį šimtą metų ruoštų!

Bet kvapai taurienos lepūs

Sako jau, kad ji iškepus...

Mielo kepsnio gerą pluoštą

Atsirėžęs, Gediminas

Savo karžygiams dalina

Ir, prieidamas prie kario,

Kiekvienam žodelį taria.

Ir, apvaikščiojęs visus

Savo karžygius narsius,

Gediminas pirmas kelia

Sunkiąją midaus taurelę, –

Tauro ragą kaip puodynę,

Žodį tardamas auksinį:

– Mano mylimi draugai!

Stiprūs mes, linksmi nūnai.

Ir ugniakuro liepsna,

Iš degėsių šokdama,

Tai suūžčios, tai sušvis,

Tartum džiaugtųs su mumis.

Jos bežiūrint, man vaidinas,

Kad ir mūsų toks likimas.

Juk likimas kareivėlio

Kaip berželio svyruonėlio:

Ir bujoji, ir žaliuoji,

Kol palūžęs susvyruoji...

Šiandie taurės mums putoja,

O koks laukia mūs rytojus?

Ar vėl lėksim sakalais

Su trimitais, su daina?

Ar pavirsim pelenais

Lyg ugniakuro vieta?

Ir prieš mus kaip margos srovės

Nutekėjo daug dienų.

Buvo žmonės. Džiaugės, kovės...

Kas beliko nūn iš jų?

Žemė? Vėjas? Tamsuma?

Ar jie jaučia mus, ar girdi?

Ar kad jaudina mums širdį –

Ir paguoda jų visa?

Nežinau... Bet dvasioj mano

Jie nemirdami gyvena.

Juos gaivindamas miniu.

Ir šią taurę aš keliu,

Kad gyventų širdyse

Mūsų protėvių dvasia

Kaip šviesa ir šilima,

Kaip ugniakuro liepsna.

Kad su protėviais kartu

Mūsų atmintis gyventų,

Ir kad joj sunkiu metu

Šilimą ir šviesą semtų

Mūsų provaikių vaikai, –

Taurę aš keliu, draugai!

VII

Ir puotauja Gediminas

Kaip dievaitis su žyniais!

Skamba, gaudžia ąžuolynas,

Nuaidėdamas kalnais.

Ir su plaukiančia daina

Tartum Lietuva visa

Sulinguoja, subanguoja, –

Ta pačia daina kvėpuoja...

Saulė jau seniai nukrito.

Žemėn lenkiasi dangus.

Žvaigždės mirksi. Išsirito

Ir mėnulis į skliautus.

Žiežirbos vis dar lekioja

Po viršūnes ąžuolų,

Ir midus vis dar putoja,

Jėgą didindams balsų.

Gal kariai kaip vyturėliai

Lig pat ryto būt’ čiulbėję,

Būt’ puotavę, būtų šėlę,

Jeigu būt’ nepastebėję,

Gediminas kaip pakilo...

Tuoj skardi daina nutilo.

Klausosi visi, kas bus.

O jis, didis ir šviesus,

Lyg trimitas žalio vario

Savo vyrams žodį taria:

– Nors puotauti malonu,

Bet mums reikia daug jėgų,

Kad tėvynė augt’, žydėtų, –

Kad ranka nesuvirpėtų,

Kai it viesulas ūmus

Ginsim tėviškės laukus.

Daug dar priešų Lietuvos

Kelią mums staiga pastos.

Nežinia, su kuo rytoj

Susikibsime kovoj.

Baikim taurą ir taures...

Ruoškite palapines!

Žodį tarė. Ženklą davė

Savo vyrams kunigaikštis.

Ir kariai, linksmai dainavę,

Išsiskirstė tuoj po aikštę.

Sotūs sugulė kariai

Kaip gegužį vyturiai,

Kur stovėjo, kur kas buvo,

Galvą kur priglaust pakliuvo...

Kur daina linksmai skambėjo –

Taip tylu!.. Tik lengvas vėjas

Glosto ąžuolų šakas,

Lyg migdyt norėtų jas.

Kartais tik žirgai suprunkščia,

Paukštis koks staiga suunkščia,

Ar toli katras žvėrelis

Sapaliodams tylą skelia...

O aukštai aukštai skliautuos,

Lyg šilkiniuose tinkluos,

Jaunas mėnuo vaikštinėja, –

Ir girelėj paviešėja,

Ir pasineria Nery,

Tartum prausias sūkury,

Vėl iškildams, vėl nublukdams,

Vėl žalsva šviesa pratrūkdams

Tarp linguojančių šakų,

Ant susnūdusių kalnų...

Miškas ūžia, miškas gaudžia –

Gedimino sapną audžia...

VIII

STAUGIANTIS BALSAS

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Koks čia triukšmas? Kas čia staugia?

Rodos, kažkas kažką smaugia?

Kažkam lyg gyvent įgriso...

Triukšmą kelti kas išdrįso?

STAUGIANTIS BALSAS (arčiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Vėl tas balsas! Tas staugimas

Erzinti mane jau ima...

Kur sargybiniai kariai?

Ko nesaugo, ko nežiūri,

Kad naktibalda koksai

Tartum vilko balsą turi?..

STAUGIANTIS BALSAS (kiek arčiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Ne! Tikrai tai vilkas staugia.

Rado mat vietelę saugią

Kaukt kariuomenės būry!

Atsidurs jisai Nery

Ar kaboti ant šakos,

Kai kareiviai jį nutvos.

STAUGIANTIS BALSAS (vis arčiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Keista man ir nuostabu:

Niekas iš karių manų

Nesijudina iš vietos!

Miegas jų visų toks kietas?

Ar midaus per daug išgėrė,

Kad miegan taip pasinėrė?

STAUGIANTIS BALSAS (vis garsiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Ei, sargyba! Miegant jūs?

Leidžiat staugiančius vilkus

Tartum avinus braidyt!

Jūs turėsit atsakyt!

Ką? Jūs tylit? Niekas negirdi...

Tas staugimas plėšo širdį!

STAUGIANTIS BALSAS (vis garsiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Ne! Klausyt nebegaliu!

Vilką suvaldyt turiu!

Ir sargybą baust reikės,

Nes kitaip – vilkai suės

Man sargybinius žioplius

Ir kareivius miegalius...

STAUGIANTIS BALSAS (vis garsiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Kur esu, nesuprantu?

Aš karių neberandu!

Kur jie dingo? Kur išnyko?

Vieną jie mane paliko!

Kur kareiviai? Kur žirgai?..

Niekur nieko... Aš tiktai

Vienų vienas... Bus kas bus –

Kur tas vilkas?.. O! Matau,

Prasiplėšt reiks per miškus...

STAUGIANTIS BALSAS (vis stipriau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Kur tas vilkas?.. O! Matau!

Staugia girioj kaip pašėlęs!

Prisisėlinsiu arčiau

Ir paleisiu aš jam strėlę...

Kad paleisiu į nasrus –

Nesukaukęs net nugrius!

Girdėti, kaip strėlė atsimuša į kažkokį geležinį daiktą, – kartą, kitą...

STAUGIANTIS BALSAS (vis stipriau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Koks čia galas? Kas per monai?

Geležiniai vilko šonai?..

Leidžiau strėlę, leidžiau kitą –

Vis prie vilko šono krito,

Atsimušdama suižo –

Vilkas net neatsigrįžo!

Strėlės zvimbė, nuaidėjo –

Vilkas net nesujudėjo!

Akyse gal man vaidinas?

Vilkas – visas geležinis?!

STAUGIANTIS BALSAS (vis stipriau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Matęs daug esu vilkų, –

Didelių, plėšrių, piktų, –

Daug medžiojęs, daug nudėjęs,

Tik nesu aš dar regėjęs

Geležinio niekada...

Sukasi galva mana!

STAUGIANTIS BALSAS (vis galingiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Kaip klaiku! Net šiurpas ima...

Tai nepaprastas staugimas

Vilko, liūdinčio miške!

Lyg ne vienas jo balsu –

Šimtas, rodos, vilkų

Staugtų staugdami jame!

STAUGIANTIS BALSAS (vis galingiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

O! Dabar aš suprantu!

Niekur nėr tokių vilkų!

Tai ne vilkas! Tai dvasia

Gundo, gąsdina mane!

STAUGIANTIS BALSAS (vis galingiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Tu, dvasia tamsių miškų,

Pasivertusi vilku,

Ko siaubingai vaidinies?

Ko tu nori iš manęs?

Tu, nežinoma dvasia,

Savo aimana baisia

Ar pagalbos tu prašai?

Rūstauji ir man grasai?

STAUGIANTIS BALSAS (vis galingiau)

Au au au! Au au au!

GEDIMINAS

Vis tu staugi! Vis vaitoji!

Jei esi dvasia geroji,

Tik raganiaus užkerėta, –

Tau padėsiu. Išvaduosiu

Kaip dukrelę numylėtą...

Jei pikta dvasia esi

Ir kovon mane šauki, –

Rankos saugokis manos!

Ar bijai jau tu kovos?

Ištižai? Nusigandai?

Tark, kas tu – ar bus blogai!

STAUGIANTIS BALSAS (itin galingai)

Au au au! Au au au!

Au au au! Au au au!

Didis trenksmas, lyg sprogimas

GEDIMINAS

Kas čia sprogo? Kas čia griūna?

Ar užrūstintas Perkūnas

Vilką staugiantį nukovė?

Ne! Tai sapnas, ne tikrovė!

Vietoj vilko geležinio

Mirksi žvaigždės rytmetinės...

IX

Gediminas pats nesavas –

Tokį sapną jis sapnavo!

Trinas, skaidrinas akis –

Gal dar vilką pamatys?

Niekur nieko. Tyli viskas –

Ir Neris, ir juodas miškas.

Tik žirgai kažkur toli

Prunkščia, žolę plėšdami,

Tik šakelė kur nulūžta,

Voverėlės paspirta,

Tik karys katras staiga

Besapnuodams atsidūsta –

Ir tyla vėl krištolinė.

Neramu tik Gediminui.

Supas kailiuose lokių,

Bet nesuveria akių:

Vis tas vilkas, tas staugimas

Lyg kartojas, lyg vaidinas, –

Kažkur slenka, kažkur grimzta...

Gediminas neberimsta.

Susirūpinęs sapnu,

Šaukias miegančių draugų.

GEDIMINAS

Kelkitės, mieli draugai,

Raudonuoja jau skliautai.

Greit saulelės skiauteris

Iš pušyno išsiris.

VERKELIS

Kunigaikšti, labas rytas!

KARIAI

Labas rytas! Labas rytas!

GEDIMINAS

Labas rytas, labas rytas...

VERKELIS

Kunigaikšti, taip anksti

Mus iš poilsio šauki...

GEDIMINAS

Mano mylimi draugai,

Vargina mane sapnai.

Aš ir pats nebežinau,

Kokį sapną sapnavau...

Ten aikštėj, tarp ąžuolų,

Staugė vilkas geležinis.

Lyg ne vienas, lyg šimtinė

Buvo staugiančių vilkų...

Ir kad staugė, ir kad kaukė,

Aimanavo, klykė, šaukė, –

Rodės, ošianti giria

Virto aimana klaikia...

Vade, gal išaiškint moki

Mano sapną keistą tokį?

VERKELIS

Aš esu tiktai karys.

Per sunkus uždavinys

Būt’ man aiškinti sapnus, –

Dar nepaprastus, keistus!

Nieks iš mūsų viso būrio

Dovanos tokios neturi.

GEDIMINAS

Gaila. Gaila, kad dar tu

Neišmokai spėt sapnų.

Aš nurimti negalėsiu,

Sapno prasmę kol įspėsiu.

VERKELIS

Kunigaikšti, jau žinau!

Ten pakalnėje gyvena

Lizdeika. Žynys toks senas.

Aš pakviesiu jį tuojau:

Tarnas tas dievų, žynys,

Sapno prasmę pasakys.

GEDIMINAS

Žirgą imk ir lėk kaip vėjas.

Valios dieviškos skelbėją

Atgabenk. Atkviesk. Atvesk.

Ne! Ant rankų jį atnešk!

X

Vilniaus miestas iš senovės

Vyrais ir darbais garsus.

Metų lekiančius šimtus

Tartum baltas kalnas stovi

Katedra jame šventa,

Mylinčių širdžių kurta.

Kaip klajūnai debesėliai

Metai bėgo, amžiai yrės.

Gimė žmonės, vargo, mirė

Ir išnyko kaip šešėliai,

Į naktužę slinkdami,

Ryto saulės genami.

Katedra balta stovėjo

Kaip sustojęs bėgti laikas.

Vyras, moteris ir vaikas

Virpančia širdim skubėjo

Guostis joj našta vargų,

Pasisemt naujų jėgų.

Kiek ji matė, kiek girdėjo

Ir linksmybės, ir kančios!

Tartum senos sienos jos

Ant žmonių širdžių stovėjo

Ir suaugo su jomis,

Kaip su širdgėla širdis.

Nūn lietuvį ji vilioja

Kaip gaivinanti šviesa.

Bet ir ji neamžina,

Vilniaus katedra baltoji:

Rytui brėkštant Lietuvos –

Nė žymės nebuvo jos.

Ąžuolai tenai kerojos

Nuo nežinomų laikų.

Virš linguojančių šakų

Vėtros draskėsi, kvatojos...

Ir kaip pasaka sena

Ten gyveno Lizdeika.

XI

Nežinios tamsiais laikais,

Kur Verkių dabinas žalias

Ežerėlis ąžuolais,

Kartą atlėkė erelis.

Kažkur girių plynioj rastą

Ąžuolo viršūnės skraistėj

Lizdą nuostabų susaistė

Iš paparčių, iš dyglių,

Iš svaiginančių gėlių.

Klykė, krankė, kleketavo,

Kol paguldė naštą savo.

Kol erelis lizdą suko,

Sketeriojosi ir širdo,

Keistas balsas pasigirdo, –

Balsas kūdikio mažiuko.

Nuaidėjo per girelę

Į širdis žmonių kaimynų:

– Vaiką atnešė erelis!

– Paukštis kūdikį augina!

Išsigandę būrės žmonės,

Savo tamsią laimė spėjo:

Ar rūstybę, ar malonę

Taip keistai dievai žadėjo?..

Paukštis kūdikį augina

Tartum motina sava:

Slaugo, girdo, valgydina, –

Jis jam auga kas diena.

Paukštis klykdamas lekiojo...

Ir pasaulis sužinojo,

Kad erelis vaikui savo

Atdūsius ir kvapą gavo

Glūdumoj melsvų kalnų

Iš auksinių debesų;

Iš žvaigždžių žydraus dvelkimo

Vaikui atnešė jutimą;

Iš stygelių sidabrinių

Vaikui klausą jis nupynė;

Ir kvepėjimą dausų

Uoslę gavo iš žiedų.

O šviesybę jo akių

Iš saulėtekių lakių,

Kur it bandą tamsią gena,

Jam erelis atgabeno.

O brangiausiąjį lobyną, –

Sąžinę, kuri nežino

Baimės, nuovargio dienos

Ir teisybės sutemos,

Sunešė, širdin sukėlė

Iš motulės rūpestėlio

Ir iš ašarų našlaičių –

Ir atidavė jam kraičio...

Taip Lizdeikai prasidėjo

Kelias žemiškos buities.

Visa jautė jis, girdėjo

Ir suprato, ir regėjo,

Ir gamta nebeturėjo

Užvertos jam paslapties...

Kiek pavasarių jaunų

Į šventas dausas nuskrido,

Kol jis unksmėje dievų

Savo žemės kelią brido?

Šimtą metų, gal ir kitą,

Gal ir nieks nepasakytų...

XII

Niekas, niekas iš gyvųjų

Nebeatminė, kada

Buvo jaunas Lizdeika, –

Kad žiupsniai plaukų baltųjų

Kaip lininiai švelnūs pluoštai

Jo šviesios galvos nepuoštų.

Visuomet toksai atrodė

Lyg su baltu vainiku,

Kai paunksmėj ąžuolų,

Dangišką bylodams žodį,

Garbindams dievus, iš seno

Ugnį šventąją kūreno.

Garbino dievus. Žinojo

Kalbą paukščių ir žvėrių,

Lemtį ir ligas žmonių.

Jam namus miške atstojo

Žolės, šakos samanotos,

Ant trijų stiebų suklotos.

Jam namų nė nereikėjo.

Lyg erelis ant uolų,

Jis viršūnėj ąžuolų

Sostus kaip lizdus turėjo, –

Lyg koksai barzdotas paukštis

Kėlės su lizdu į aukštį.

Įkopia lizdan. Ištraukia

Tošių vamzdį. Jo garsais,

Lyg midaus saldžiais lašais,

Tartum kviečia, tartum šaukia

Seno žynio atlankyti,

Jo dainos pasiklausyti.

Nuaidėdams per girelę,

Klykia verkdamas vamzdys.

Ir štai ištisas būrys

Gyvulių, žvėrių, žvėrelių

Aplink ąžuolą suėjo,

Lyg žynys juos užkerėjo.

Stovi, klausosi ir tyli

Kiškiai, voverys, žalčiai,

Meškos, stirnos ir vilkai, –

Tartum jie kits kitą myli,

Tartum būt’ jie sesės, broliai,

Nesipykę dar lig šiolei.

Meilės ir tiesos skelbėjas

Pučia vamzdį Lizdeika.

Ir svaigina jo daina,

Ir širdy linksmybę sėja, –

Seka pasaką senyvą,

Kad pasaulis meile gyvas!

XIII

Su naujagime aušra

Atsikėlęs Lizdeika,

Paskubom akis pratrynęs,

Iš savosios palapinės

Galvą iškiša ir žiūri,

Ar ugnis dar maisto turi, –

Per tą žvarbią gailią rasą

Ar ugnelė neužgeso?

Viskas vietoj. Tartum krūmai

Stiebiasi, šakojas dūmai,

Ir žarijos baltos žėri...

Rytmečiu senelis gėris:

Kaip ramu, kaip gera, linksma!

Ir staiga subildęs trenksmas, –

Lyg iš debesų nukritęs

Pats Perkūnas priešą kirto, –

Sujaukė ramybę ryto.

Trenksmas dundesiu pavirto, –

Lyg Perkūnas raitas joja,

Lyg po mišką dūksta vėjas...

Senis mirktelt tesuspėja –

Ir prie jo ugnies sustoja

Žirgas žvengdamas putotas.

Ant jo – vyras garbanotas.

Verkelis ant jo sėdėjo

Ir Lizdeikai taip kalbėjo:

– Sveikas, pranaše dievų!

Ne be reikalo skubu

Balto ryto brėškime,

Vėtra lėkdams pas tave...

LIZDEIKA

Sveikas, vaike. Na, žinia,

Niekas neina pas mane,

Kol nelinksta jo galva

Po gyvenimo našta...

VERKELIS

Rūstauti, žyny, gali...

Bet patsai tu supranti,

Kad karys – tai svečias žemėj.

Ne jis pats sau dalią lemia!

Šiandien čia, o ryt kaip vėjas –

Nežinia kur sukinėjas...

LIZDEIKA

Juo labiau karys privalo

Pasikliaut valia dievų, –

Neužmiršt, kol gyvas, jų

Ir nerūstint jų be galo...

VERKELIS

Žynio nėr, kuris nebartų...

Pasitrokšim kitą kartą!

O nūn – laiko mums nėra.

Ten ant kalno nusiminęs

Kunigaikštis Gediminas

Atsikėlė su aušra.

Keistą sapną jis sapnavo.

Šaukiasi pagalbos tavo.

Eit pėsčiam tau nereikės, –

Sėsk ant žirgo prie manęs.

LIZDEIKA

Aš girdėjau, kaip atjojot,

Kaip puotavot, kaip nakvojot.

Jūs, palenkdami taures,

Neprisiminėt manęs.

Neatlankėt, neatėjot

Ir dievams aukų nedėjot.

Jūs užrūstinot dievus.

Eiti negaliu pas jus!

VERKELIS

Ką girdžiu? Ką tu sakai!

Ar galvoj tau negerai?

Kunigaikščio neklausysi?

Prieštarauti jam išdrįsi?

Seni! Saugok, kad barzda

Nesivilkt’ žeme tava...

Rankom Verkelis sumojo –

Ir barzdotas Lizdeika

Kaip atplyšdama šaka

Sutraškėjo, suvaitojo,

Lyg ore staiga pakibo –

Šast – prie Verkelio sudribo

Ir, per žirgą persisvėręs,

Žirgo karčių nusitvėrė...

Žirgo ragint nereikėjo.

Jis su dviguba našta,

Verkeliu ir Lizdeika,

Lėkė prunkšdamas, dundėjo

Į tą kalną, į tą aikštę,

Kur jų laukė kunigaikštis...

XIV

LIZDEIKA

Kunigaikšti! Sužinojau,

Kad int mus nakvot atjojai.

Su meilinga saulele

Sveikinti skubu tave...

GEDIMINAS

Ačiū, tėve. Kaip gerai,

Kad nedelsdams atvykai.

Pamatyt tave geidžiau.

Keistą sapną sapnavau.

Duosiu žirgą, duosiu kitą,

Duosiu aukso pilną saują,

Kad tiktai tu pasakytum,

Ką man sapnas pranašauja...

LIZDEIKA

Tarnas aš esu dievų.

Man nereikia dovanų

Nė valdoviškos malonės.

Int mane ateina žmonės

Pasistiprint, pasiguosti,

Ašaros gailios nušluostyt.

Aš, bestiprindamas juos,

Dievišku grožiu džiaugiuos.

Žemėj – nieko man nereikia.

Kas tave kankina, vaike?

GEDIMINAS

Keistą sapną sapnavau.

Lyg visa vilkų šimtinė

Staugė vilkas geležinis –

Au au au! Au au au!

Girios, kloniai ir kalnynai

Į tą baisųjį staugimą

Atsiliepdami vaitojo

Ir klaikius garsus nešiojo

Lig padangių, lig dausų...

Ar įspėsi sapną tu?

LIZDEIKA

Aš nespėju. Aš semiu

Išmintį iš pat dievų.

Įsižvelgdams į dausas,

Paslaptis žinau visas.

Ir sapnų raktus žinau.

Geležinis vilkas tavo,

Kurs taip staugė, taip dejavo,

Buvo ženklas, duotas tau.

Staugimu esi tu kviestas

Čia įkurti didžio miesto,

Sostinės visos šalies.

Per pasaulį nuskambės

Miesto vardas kaip griaustinis, –

Kaip tas vilkas geležinis

Stebins, žadins ir vilios

Palikuonis Lietuvos.

Augs galingas ir garsus

Ir per amžius tarps ir bus.

GEDIMINAS

Dėkui, pranaše dievų!

Aukso žodį dėstai tu.

Priimu dievų kvietimą.

Vietoj vilko geležinio

Ąžuolų didžių pavėsy

Naują miestą aš pradėsiu.

Ir vardu skaidrios upelės,

Per tankmes kur kelią skinas,

Čia čiurlenančios Vilnelės

Miestas Vilnium tevadinas.

Teišauga, išbujoja,

Mylinčius sapnus atstoja

Lietuvos dukroms, sūnums!

Te kaip saulė jis bus mums!

Tegaivins jis kaip viltis

Lietuvos vaikų širdis!

LIZDEIKA

Kaip tarei, tegu taip būna:

Tavo žodis tampa kūnu!

Tavo miestą amžinai

Sergsti, laimina dievai!

GEDIMINAS

Mes išmirsim. Amžiai slinks.

Ąžuolai pavargs, sulinks.

Miestas amžiais nemarus

Lietuvos sargyboj bus!

Kol lietuviui Vilnius švies,

Kol jo meilė bus gyva, –

Amžių amžiai tesrovės:

Nemari bus Lietuva!

KARIAI

Te per amžius mus gaivina

Miestas mūsų Gedimino!

Te per amžius jo šviesa

Šviesis Lietuva visa!

Te lietuviui Vilnius bus

Meilės džiaugsmas ir dangus!