Alis Balbierius

Giedančios upės

Poezija

Skaitmeninta iš knygos:
Alis Balbierius. Giedančios upės. Vilnius: Vyturys, 1988.

ISBN 978-5-430-05854-8

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

Sniegenos balsas

Dar žiema. Mėlynuoja šešėliai ant sniego.

Vien varvekliai palangėj pavasarį gieda.

Vien tik zylė, aukščiau pasikėlus saulužei,

lyg varpelis palaimina baltą giružę.

Dar žiema. Šerkšno rašmenys spindi ant stiklo.

Liūdnas sniegenos balsas šalikelėj tiksi.

Vyšnių žydėjimo naktį

Baltas kiras nakty

neša sniego sapnus ant sparnų.

Tyliai slysta ties vyšnių mūša

mėnesienos strėlės grakštumu.

Baltas kiras nakty,

lyg pakylantis vėjas sniegų.

Jo šarmotų sparnų virpesy

atsispindi aukštumas žvaigždžių.

Pasivaikščiojimas žydint lazdynams

Žirginių aviliuos –

kiek žiedadulkių bičių.

Aš į kalvą keliuos,

smingant saulės vilyčioms.

Kokios mažos tos bitės!

Net sparnų negirdžiu…

Jos lyg auksas man krito

ant plaukų ir pečių.

Ir auksiniai rūkai

man už nugaros švietė,

kur praėjęs takais

aš lytėdavau žiedus.

Girių akis

Ten, kur žvaigždės spindulius pasėjo,

mėlyna žibutė suspurdėjo.

Sulingavo vėjy žiedlapių karūną

po lazdyno auksaspalviais krūmais.

Mėlyna akelė mūsų girių,

saulės spindulių pribirus.

Vyturių sugrįžimas

Vyturiai pirmieji neša

ant sparnų po saulės lašą.

Kaip varpeliai skambaliuoja

jų snapeliai viršum gojų.

Iš po sniego lenda dėmės,

upeliūkščiai murma slėniuos.

Vyturiai paliečia žemę,

žiemkenčių tėvynę žalią.

Kareivių žemė

Kur kareiviai žemėn gulė,

ten rugiai šviesaus mėnulio.

Naktį griežlės jų krūtinėm

mėnesienoj taką mina.

Su griežlėm jiems griežia žvaigždės.

Per jų širdis slenka sraigės.

Jų delnuos – tarytum grumstai

vieversėlių širdys dunksi.

Tu pridėk prie žemės ausį,

juos išgirsi ir pajausi.

* * *

Vėl krinta diena, ir naktis tuoj nukris,

kaip krintantys lapai, kai pučia šiaurys.

O šaltos grandinės pirmųjų speigų

apjuosia laukus ir ledu, ir sniegu.

Bet tylinčios žemės kantrybė ilga,

ją valdo gyva, begalinė jėga,

kas kartą sugrįžti žiedams ir liūtims,

kurias vėl ruduo, tik jau kitas, atims,

o krintančios dienos ir naktys, ir tos,

kaip upė tekės ir tekės visados.

Žiemos rytas vienkiemyje

Girios ant lango

šerkšno minorinės girios

paparčiai ir bangos

jūrų numirusių

burną prispaudęs

alsuoju alsuoju

ir stiklas skaidrėja

laukas baltuoja

saulė ir sniegena

viršūnėje kiečio

dviese linguodamos

lauką nušviečia

Rogių kelias

Kelias rogių per užsnigtą lauką

toks nustebęs į tolį žvelgiu

viršum sniego miškai tyliai plaukia

juosdami platų lauką lanku

kelias rogių lyg užmirštas laikas

arklio pėdą paliečiu ranka

ir girdžiu – per girias vėlei draikos

į šį lauką laukinė pūga

kitas amžius atrodo sugrįžo

paklaidino mane tarp sniegų

iš karklinių karnų vytos vyžos

man ant kojų apšalę ledu

tiktai nugarą šildo ėriuko

baltos garbanos – kraują menu

ant sniegynų ir trobą pro rūką

ant baltų Lietuvos lygumų

Ievos žydėjimas

Kaip koralai vidunakčio jūroj

kvapios šakos sniegynai žiedų

pamiškėj lyg balta vaidilutė

ji parimus tarp medžių juodų

mėnesienos laužai tykiai dega

atminties atšvaitais apgaubta

kas pavasarį plaikstos nei žvakė

vaidilutė medžiu paversta

Pasaulis prie girių

Ne aš sutvėriau šias girias,

tėvynės upių sietuvas gilias,

ne aš sukūriau tyrą rožės kraują.

Man sėjo girios augančias mintis,

man rožės žiedas suteikė akis

kiekvienąsyk regėt pasaulį naują.

Kalbos iš paukščių mokiaus, iš drugių,

kuriuos laisvai plazdenančius regiu,

iš jų aš mokiau sielą grožį gerti.

Dangus akims paskolino gelmės

ir niekad šios skolos nebeminės

sukūręs žvilgsnio sparnui erdvę.

Gegužis – rugsėjis

Vėjy svyrančios kekės marmuriniai žiedai

žydi vyšnios apakę vėl išplaukia rugiai

seno sodo simfonijoj rausta vaisių mėnuliai

snaudžia medžių šešėliai žolėse atsigulę

tarsi vėtrungė plaikstos viršum kamino dūmas

vėlei teka padangėj rugsėjo graudumas

Tėvynės dangus

Tau tėvynės dangus

su vaivorykščių lieptais per upę.

Kaip šaltinis čia strazdo giesmė

kas pavasarį gluosnyje supas.

Tau tėvynės dangus

tarsi milžino mėlyna sauja,

iš kurios lyja saulės medus

arba spindi žvaigždynų pasaulis.

Baltas sakalas

Baltas sakalas žemės kalnynai

tik audra – įkypai ir piktai

kur gi tavo žadėta tėvynė

kur auksinės ramybės krantai

man tėvynė – tai skrydis atsako

baltas sakalas mėly dangaus

kai nukrisiu nekaskit man kapo

kapas – kelias kurį nuskridau

Stelmužės ąžuolas

Toksai senas – lyg būtume

mes visi jo vaikai.

Krinta lapai kas rudenį,

gaudžia vėjy laukai.

Rangos šakos lyg rankos

amžinų milžinų.

Tų, kur protėvių dangų

viršum mūsų namų

tebelaiko, išsaugoję

savo galią – kuri

tarsi šaknys įaugo

Lietuvos vidury.

Pilis po lietumi

Lietus išlyja saulę vakarinę,

nušniokščia Nemuno gilia vaga.

Pilis, dar tebesauganti tėvynę,

po žaibo kirčiais krūpteli staiga.

Tai atmintis – iš sienų, iš padangių,

iš amžinai aukštų kalvų –

gal vėlei gandas vėjy skrenda

iš vakarų gaisrų sparnu?

Gal vėlei žvanga Žemaitijoj

karų skelbėjas kalavijas,

ir aidi naktį virš miškų

balsai negrįžusių pulkų?

Pilis sukrūpčioja ir ginas

nuo žaibo smūgių sienų tvirtumu.

Jai senos žaizdos neužgyja,

rusena kaimai – pelenų…

Uosio vargonai

Dengia mėnesį žolės,

obelų šakose

sėdi žilas varguolis,

seno sodo dvasia.

Sėdi tyliai ir groja,

tu nurimęs klausai –

ošia uosio vargonai

tamsoje pratisai.

Taip pernakt pasiguosi

ošimu išdidžiu,

aukšto vienišo uosio

po spingsulėm žvaigždžių.

* * *

Lapų rašmenys kalas iš sėklų

medžių šakos dangaus labirintai

jas išrašo metaforom žiedlapių

vėjo šnarantys pirštai

lapų rašmenys želia ant ąžuolo

po lietaus lapo veidrodžiais spindi

ir lape kiekvienam tarsi ašaros

žvaigždės alkanos žvilga

aš sustoju papėdėje ąžuolo

lyg kriauklė mano kūnas atsiveria

švelniai leidžiasi ąžuolo šakos

ant pečių tarsi paukščiai sugrįžę

* * *

Linksta veidas lietaus viršum blėstančio

veidrodžio stiklo,

vėl į vakarą svyra žėruojanti saulės rodyklė.

Vėl regiu diską rožinį jauno rugpjūčio

mėnulio,

vėl klausau, ką šiurena laukai, po žara

atsigulę.

Išsilieja rimtis lyg pavasarį polaidžio

vandens,

tik rimties savo sielose niekad jau

nesurandame.

Vien taurumas gamtos dovanoja iliuziją

trumpą

šito vakaro tylą lyg vieną auksinę sekundę.

Vakaras

Koks vakaras melsvas!

Stebuklinga tyla.

Baltuoja jazminas,

teka rūko sula.

Ji sunkias iš pievų,

apglobia namus, –

Šypsos virš medžių

mėnulis ramus.

Lyg veidas senelio

jis spindi gyvai,

kaip žydi jazminas,

baltuoja javai.

Kaip užpila rasos

takus ir žoles.

Nupraus jos per naktį

žiedų galveles…

Žiūrėtum lig ryto,

kaip žengia naktis.

Bet vakaras trumpas

užmerkia akis.

Sodai prie Nemuno

Žiedlapių jūra

banguoja prie Nemuno.

O vandenys srūva

kaip mūsų gyvenimas.

Plačiai išsiskleidę

padangių mėlynėje,

obelys aukštos

šakom susipynė.

Bet kyla su vėjais

žiedlapių pūgos,

į vandenį krinta,

su vandeniu skuba

į žemupį žilą,

kur baigiasi kelias,

kur Nemuną sveikina

marių bangelės.

Joninės

Kai žalios strėlės – žolės

iš saulės ir lietaus,

į žemės taikinį iš tolių

atskridę viešpataus,

kai akyje pelėdos

mėnulis patekės

lyg obuolys saulėtas

žalioj šakoj nakties –

atverki langą – vasara

nei potvynis užplūs…

Ir plauks lyg upė rasos

skaičiuodamos lapus.

Šikšnosparnis

Mėnesiena virš žemės.

Peteliškių šaly

skraido mažas šikšnosparnis.

Tu žvelgi ir tyli.

Kaip gražiai jisai skrieja!

Kažką rašo danguj…

Viršum žydinčios liepos

Tyliai svaigsta medum.

Akacijų sniegas ir šaknys

Akacijų sniegas užpusto akis,

pavasaris miršta, trumpa jo lemtis.

O vėjas per žolę tarytum katė

prabėga be garso. Kieno čia kaltė,

kad skauda krūtinę tartum nuo žaizdos,

nuo metų laikų begalinės kaitos.

Nuo jausmo, kad keitėsi jie be tavęs,

kad keisis toliau, o tave nusives

gyvenimas ilgas kaip kelias nakty,

kaip mėnulio šviesa tolimoj ateity.

Saulės užrašytas

Išgraviruoja vakaras variu

tylius medžius, paparčio pilį.

Ir saulės varį nešasi keliu

padovanoti ryto tylai.

Abu kaip broliai – vakaras ir rytas.

Tas pats jų varis – saulės užrašytas.

Vasarai seklėjant

Vasarai seklėjant, žiebias dangūs,

Paukščių Takas vis ryškiau spindės.

Gervių mostus vasara praranda,

naktys uždega žolėj šalnų žvaigždes.

Amžinas šis ratas, kuris sukas

tarp pavasario ir rudenio kaitos.

Lygiai taip kaip ir žvaigždynų rūkas

didelėj tolybėj be pradžios ir pabaigos.

Vasarai seklėjant, žiebias dangūs,

lyg lapus tuoj girios nusimes paukščius.

Vėl parimsim prie šerkšnoto lango

ir rymosim, kol pavasaris atūš.

Saulėlydis

Kur baltuoja gėlė po geltonais langais,

tu prisėsk prie namų, jei perdien pavargai.

Pažiūrėk – saulės sparnas nukrinta trapus

tau prie kojų ir plakas žolėj lyg lietus.

Gal nenori išeit ir pranykt naktyje

spindulių rausvuma, kur nušviečia tave,

tik tu niekuo, žinai, jiems padėt negali,

saulė teka ir leidžiasi saulė toli.

Rugpjūčio lietus

Lietus – tai džiaugsmas medžių ir žolių,

mažytės sraigės, varnalėšos lapo.

Regiu kaip eglė, rymanti kieme,

ant žalio spyglio perveria kiekvieną lašą.

Lietus – tai džiaugsmas, bėgantis keliais.

Ir dulkių liūdesys su juo nubėga.

Lietus galbūt jau niekad nesibaigs,

jeigu ruduo užmirš sutverti sniegą.

Žilas mėnesėlis

Kuršių marios, Kuršių marios,

kartais – žydros, kartais – žalios.

Paukščių ir žuvelių pilnos

gena bangą baltavilnę.

Vakaruosna saulei grimztant,

tyla bangos, bangos rimsta.

Prasiskleidžia mėnesėlis

tarsi baltas bijūnėlis

ir linguoja virš nendrynų,

viršum kopų krašto rymo.

Šitiek matęs – viską žino,

gal todėl dabar toks žilas.

Kuršių marių mėnesėlis,

tas padangių bijūnėlis.

Birželio dangūs

Tamsiai žalias dangus. Mėnesiena.

Tokią naktį klausytis žvaigždžių

teišeina prie ežero siela,

tesulaukia pirmųjų gaidžių.

Švelniapirštė naktis liečia veidą.

Rūko pilys viršum ežerų.

Tu žvaigžde čia galėtum sudegti,

sušvytėt vienąsyk sidabru.

Šitoks žalias dangus tik birželį.

Želia mintys lyg žolės tavy.

Tik prieš rytą užsidega žaros

amžinųjų žvaigždžių vėriny.

Nendrė

O kas gražiau už nendrę tau linguos,

grakščiau palinks prie kiekvienos bangos?

Ir kas tyliau į ausį sušnabždės

laukiniam vėjui, spinduliui žvaigždės?

Ir kas gražiau nakties tylumoje

atsispindės tamsiam vandenyje?

Mažytė nendrė marių didelių,

per naktį šokanti su mėnuliu.

Atsisveikinimas su vasara

Vasara kaip laužas blėsta,

žalumos ugnis užges.

Greit užžiebs rudenė žemė

lapų gelstančias žvaigždes.

Auksabalsę strazdo fleitą

nunešė upelis į marias.

Tilsta girios. Vandenys pavargę

snieguose ramybę ras.

Obelis

Obelėlė nuoga

tyliai moko kantrybės –

įtempta lyg styga

snieguose įsibridus.

Įtempta lyg styga

vėtrų rankose skamba,

kai laukinė pūga

maišo sniegą ir tamsą.

Apšarmojus visa

balto šerkšno spygliais,

kantriai laukia pavasario

speigų pakelėj.

Riedanti jūra

Ji rieda ir rieda, kasdien, nuolatos,

virš mūsų, virš sniego, virš amžių kaitos.

Ji nieko neturi, viskuo ji yra.

Tai riedanti jūra. Būtis. Ji tyra.

Ji neša likimų putotus sapnus

lyg rudenio upė gelsvuosius lapus.

Ji blaško smėlynus, gesina aušras,

nė vienas mirtingas krantų jos neras.

Ji dugno neturi, neturi dangaus.

Tai riedanti jūra. Žmoguj – virš žmogaus.

* * *

Kokie platūs pasauliai

be kraštų be ribų –

žolėje, žemės saujoj

ar tarp liepos žiedų.

Ir visur čia – gyvybė,

ji šviesiausia yra.

Čia mažiausia – beribė –

vabalėlio kupra.

Čia akmens luitas kreivas

lyg didžiausi kalnai –

per gyvenimą eitum

lyg žeme – amžinai.

Žvaigždės žiūri ir mato:

ar žmogus, ar skruzdė –

vieno gyvasties mosto

užrašyta erdvėj.

* * *

Man pavasarį pelkių tėvynėj

švilpė kuolingų ilgos švilpynės

baltos švylių kepurės ant vėjo

man praėjusius amžius šnabždėjo

gervės klyksmo strėlė sidabrinė

ten įsmigo giliai į krūtinę

Kalba

Kalba ne tik žodžiai kuriuos aš tariu mano

vaike

kalba ką girdžiu kas pasaulyje aidi virš laiko

kalba – tai miškai tautos medžių vieningos

ir ošiančios

kalba – tai šaltinio čiurlenimas ir jūrmarių

gožos

kalba – volungė ir erelis kurs mėly dangaus

kleketuoja

kalba – tai ir žolės ir jų šlamesys tau po

kojom

kalba – ką pasako tik liūdinčios mąstančios

akys

kalba – tai iš žemės vis auganti deganti

žvakė

Odė vasaros nakčiai

Lyg demiurgas – naktis

atgaivina išmirusius pojūčius.

Panaikina ribas,

tarp kurių dienomis čia klajojam.

Ir atsiveria siela,

horizontų sparnais išsitiesia

lygumų bėgime

į ateinančią rytmečio šviesą.

Nežinodama žino,

kad platesnė jinai už pasaulį –

ąžuolų šakomis apkabinus

ji norėtų čia viską išsaugot.

* * *

Sprogo visa kas liūdna, kas gelia

sprogo pumpuras baltas sniegų

ir pražydusi sielos šakelė

su pavasariu švyti kartu

pučia vėjas ir šoka šakelė

mėlynos begalybės vyzdy

šičia sielą virš bėgančio kelio

tarsi vyšnios šakelę regi.