Judita Vaičiūnaitė

Poezija

Eilėraščiai

Skaitmeninta iš knygų: Judita Vaičiūnaitė.

ISBN 978-5-430-05993-4

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

Tau žemė bus žvaigždė

Tai tolimų planetų šauksmas. Klaidžios uolos

Ir spindinčių viršukalnių sustingusi lava –

Nuo Žemės į Mėnulį – vėjų, audrų šuolis,

Ir pagaliau pirma visatos pasaka – tava.

Ertmių tyloj, žvaigždžių sukimesi beglobis,

Sušildysi jo plutą pirmu prisilietimu.

Kokių metalų rūdom tvins Mėnulio lobiai?

Kokie kristalai blykstels mėnesienos skaidrumu?

Nežinoma vėsa jo įlankos pagirdys,

Ir neregėtais spektrais tau sužibs šviesos kriokliai

O mes išgirsim plakant tavo šiltą širdį

Tenai visatoje – nakty – kažkur giliai giliai –

Tau Žemė bus žvaigždė. Nakties gelmėj lyg burė

Išplauks į begalybės tyvuliuojančias erdves –

Ji degs nuo sniego ir žolės, rūkų ir jūrų,

Nuo žiburių, negęstančių ir laukiančių tavęs.

Gėlė

Saulėgrąža. Saulė. Mama.

Aplinkui tokia ramuma.

Taip šilta. Ir juokias dažai.

O juoko - mažai ir mažai.

Palinksta, visa šviesdama,

Saulėgrąža. Saulė. Mama.

Balkonas penktame aukšte

Kai spindulys nukris,

toks karštas ir geltonas,

plačiai pravers duris

į rytmetį balkonas.

Kiemai ir gatvės gaus,

blizgės stogai rasoti…

Tarp žemės ir dangaus

bus taip smagu kaboti!

Namai, namai, namai –

kreida ir saule pieštas

tau sumirgės žemai

pavasarinis miestas.

Gegužis

Ir sužimba prieš saulę žiedais lyg šerkšnu

šimtametė senamiesčio kriaušė…

Girgžda varstomi vartai. Prieš vėją einu –

ir plaukai neklusniai susišiaušia…

Ir balandžiai, suskridę į skverą linksmai,

ant pribirusių žiedlapių tupias…

Žydi miestas. Ir gatvė – šilta lyg namai.

Ant prekystalių pamerktos tulpės.

Prie Vilnelės

Aš praveriu langą. Čiurlena

čia pat skardžiabalsė Vilnelė.

Surasiu kur laikraštį seną,

padirbsiu mažytį laivelį…

Maurai čia krantinėje želia.

Vanduo čia toks žalias ir drungnas.

Kai giedra – nušvinta Vilnelė,

ir gatvę atspindi jos dugnas…

Paleisiu čia savo laivelį,

teplaukia po tiltais į Nerį,

terodo žuvėdros jam kelią,

te saulė jo burėse žėri…

Laumžirgis

Laumės žirgeli,

laumės žirgeli

mėlynasparni!

Dangaus žirgeli,

dangaus žirgeli,

ką gi tu parneši?

Ar saulės šviesą,

ar laumės plaukus,

ar auksą pažeri?

Ar tik laumiuką,

liūdną laumiuką

supi virš ežero?..

Čiuožykla

Dabar visi kiemai – iš stiklo,

iš krištolo ar porceliano.

Dabar lyg veidrodžiai čiuožyklos,

Kur neseniai lietus čiurleno…

Lyg vėjas, rūką iškedenęs,

mes sukamės pūgoj ir ūžiam.

O aikštėje net sniego senis

laimingas skrieja su pačiūžom…

Sniego drugiai

Ant šerkšno žiedų –

sparneliai balti.

Šį rytą mieste

stogai apsnigti,

ir gatvė visa –

šviesi lyg sapne,

bet skraidom trumpai –

sutirpstam delne.

Tačiau jei vaikams

tas šokis gražus,

snieginiai drugiai

ilgai nepražus –

ant ledo gėlių,

po saule skaidria,

virš jūsų galvų

plasnosim ore…

Šarmos paveikslai

Šarma teturi baltą dažą,

bet kaip gražiai ji moka piešti!

Kai naktį žvaigždės tyliai laša,

ji sidabru išrašo miestą…

Kol spinduliai dar nenutrynė

tamsiam lange šarmos paveikslų,

pro jų vainiką sidabrinį

išvysite pasaulį vaiskų…

Laumiukė

O mūsų ežeras nakčia užšalo,

užpustė skalbyklas – ir laumėms liūdna,

ir visos mes sušalome be galo,

nugrimzdom į pusnynų baltą dugną…

O virš lazdynų kyla baltas rūkas.

O tokio speigo pirmąkart sulaukėm…

O sniegas – lyg žąsų ir gulbių pūkas,

jį verpia naktimis mažytė laumė…

Lietus

Dabar mieste lietus,

Skambės lašai kaip gaidos,

Nuplaus senus vartus,

Nušvis pavargęs veidas.

Lašai ant stogo kris –

Taip gaiviai ir maloniai,

Paskui atvers duris

Senų namų balkonai.

Dangus dar bus skaistus,

Bet vasarai jau galas.

Dabar mieste lietus –

Spalvotos, linksmos balos.

Pilies skersgatvis

(M. Bulakos sangvino piešinys)

Dar tuščia. Dar sustingę praeitim tos mūro sijos.

Bet langas prasivers. Ir bokšto laikrodis išmuš…

Ir piešinys didės ir plėsis, sujudės atgijęs,

kaip kadras miesto filme nusidrieks prieš mus.

Jis duonos šiluma padvelks – sustos mašinos dengtos.

Jis žingsniais suvirpės –

kasdien vis tais pačiais, kasdien kitais…

Tuojau ateis čia kiemsargiai, laiškanešiai, studentai,

Dažytojai, kreida ir saule išsitepę, tuoj ateis.

Į pilkas dulkes bus vaikų klegėjimas pabertas,

ir debesys balti prie čerpinių stogų pridžius…

Ant grindinio susės čia dailininkai su molbertais,

ir šeimininkės neš daržovių perkrautus krepšius.

Į šitą piešinį aš įeinu daugybę kartų

kasdien per dūlančias plytas –

ir palydėta, ir viena…

Kasdien pro šitą seną siaurą arką

naujai nuskaidrinta erdve atsiveria diena.

Vilnelei

Po langais,

Po šakom,

Po žvaigždėm

Plaukdama,

Plaudama,

Grauždama,

Gausdama,

Geidžiama

Kaip styga –

Skardi skaidruma.

Negali tu nutilti

Po lieptais ir tiltais.

Po vėjuotų patilčių žibintais

Išpiltas

Į senamiestį

Tavo švytėjimas

Šiltas.

Susisėmei kalvas

Ir suaižytą ragą

Raižią varpinių kreivę,

Saulėtekių sagą

Ir gamyklų gaisrus

Į vingiuojančią vagą.

Tik naginę delne.

Deimantinę dugne

Gatvių gysla

Giesmė

Giedruma sraunia

Neišsenkamu gurkšniu

Gurgenk į mane.

*

Kai laikrodininkas įlips į bokštą

ir kryžgatvy užsuks tą pirmą laikrodį,

jam gatvių brėžiniai atrodys

tartum saulės miestas,

lietaus, anglies ir molžemio

kvapu atmieštas.

Kai laikrodininkas įlips į bokštą

ir apačioj aikštė siūbuos lyg denis,

tą vėją jis kas vakarą su duona valgys,

ir dar ilgai balkonai plauks jam

lyg spalvotos valtys.

Kai laikrodininkas įlips į bokštą

ir pats pavirs erdve ir varpo dūžiais,

tų gatvių gausmas tvins,

ir būsimasis laikas

gramatikoj ir akmeny virpės

lyg saulės laidas.

Senieji Nagliai

Čia kopos – lyg sušalę smėlio laikrodžiai.

Aš užpustytam prūsų kaime.

Aš ant širdies jaučiu

tą dusinantį šimtametį smėlio svorį.

Girdžiu, kaip varpas skambina žvejams.

Pakrypsta vėtrungės į kairę…

Ir sauso štormo šuorai užpila kiemus

ir vieškelių vingiuotas vorupes…

Gerklėj man – pelekai ir ašakos.

O mano delnas toks trapus ir mažas.

Jame – irklų ir virvių šimtmečiais pritrintos

kietos pūslės.

Jame – laivų skeveldros.

Šiaurė. Ūkanos.

Pakibęs kopose miražas.

Ir byra sniegas, smėlis ir druska.

Ir speiguotas vasaris pūsteli.

Dainelė

O vakar vėlyvą vakarą

prapuolė mano avytė.

Už mėlynų jūrų ieškau –

tik debesys vieškeliuos švyti.

Akmens ir titnago tiltai,

kalva po kalvos iškilus.

Tyla ir šviesa be vėjo,

o tykūs vandenys gilūs…

O piemenys kaimenes gena

per saulėtų upių brastą…

O kaip, o kaip man avytę

vienatinę mano surasti?

Poezijai

Tu kaip vargonai, kaip varpai,

kaip saulėtas raudonas varis,

kurio rūda kažkur –

dar nerastoj linksmoj žvaigždėj…

Į vėjų pilnas priekeles,

į prietemą išvarius,

tu su manim – kaip su ugnim

žaidei.

Ateik, dabar ateik.

Tų ašmenų aš neatremsiu,

ir gyslos prasivers

raudonais saulėtais kriokliais…

Ir būsiu kaip ir tu

pilna aistros, spindėjimo ir trenksmo,

ir lūpos tavo giesmei prasiskleis.

Orfėjas ir Euridikė

Orfėjas

Akmens pastatai – aukšti sarkofagai.

O gatvėj aplieja raudonas aliejus

figūrų šešėlius, iš rūko atlietus,

ir saulė lyg sargo fakelas dega.

Tu bėgi tiesėm ir kreivosiom, ir laužtėm,

tuščiom daugiakampėm aikštėm pirmutinė.

Ir miestas kaip griūvanti piramidė

pradaro dangų ir debesis…

Aušta.

Euridikė

Aš baltas manekenas.

Aš sukuosi apšviestoj vitrinoj,

kol mano veido atspindžių

nuo gatvių nenutrynė.

Aš tik sapnuojama.

Manęs nebus, kai tu nubusi,

kai tas akmens ir stiklo pusrutulis

pasisuks į saulės pusę.

Tik įpakavimu blizgės dirbtinės šypsenos –

aš imsiu vysti

vitrinų spindesy, nuperkama

kaip cigaretės ir kaip viski.

Orfėjas

Nugairintas peronų, prieplaukų, aerodromų vėjo,

raketos sprogimu kurčiam vidurnakty surikęs,

šaukiu tave.

Man teko rolė juodojo Orfėjo –

aš raudu rausvaplaukės Euridikės.

Ir mano vyriška rauda begarsė ir grasi.

Ji dusina ir veržias. Ir nė kiek nekeista,

kad saksofono gerklėje užgimęs gargesys

išauga į laukinę juodą aistrą.

Kas vakarą visam pasauliui groju

(kol vėl nustelbs mane

Nykus maištaujantis džiazbandas)

už metalinių instrumentų lyg už grotų,

visas vienatvės būsenas išbandęs.

Praauga mano šauksmas

bokštus ir kalnagūbrių viršūnes

ir grįžta kuždesiu rūke neaiškiai, tykiai.

Jis sukrečiantis –

atgarsio, šešėlio panašumas

į tavo prarastą paveikslą…

Euridike!

Euridikė

Aš pragare. Manęs nešauk. Aš neišgirsiu.

Aš tavo skausmo jokia atgaila nebeišpirksiu.

Aš nenutrinsiu rentgenu išdeginančių pirštų.

Šį sykį jie paskyrė man devintą ratą –

reklamom akinantį, neaprėpiamą paros kvadratą

ir karuselės greity besiliejančias spalvas…

O tiltai ir tramvajai pragariškai trata.

Gyvenimas dabar triukšmingas kaip beprotnamis.

Apšviestas girtas pragaras.

Tik durys liko praviros…

Tik groja negrų džiazas –

didmiesčio šviesų tragingas protrūkis…

Orfėjas

Aš groju kulkos švilpesį pro gatvių triukšmą,

pro saulės šviesą,

pro afišų srautą nenutrūkstamą,

pro maršais plaukiantį viršum žemynų žydrį

aš groju –

kulkos švilpesį į širdį.

Kai šimtmečio gale tribūnos keičias,

kai žiūrovams linksma,

tą televizorių ekranuos – aikštės vidury

viduramžišką linčą

ir ant Žaklinos kelių

kraujo srovę limpančią…

Ir spiegiančius varpus –

Pavojaus perspėjantį balsą,

viršum stiklinių miestų rytą –

dulkiną ir balkšvą.

Tą prezidentų triumfo kelią –

vienišą, per vėlų,

tą paskutinį – ant patrankos – po dangum –

su demokratijos pašauta vėliava….

Euridikė

Tiktai šešėlis liko grindiny –

lyg po atominio sprogimo…

………………………………………………….

Užgeso miestai. Ir nugrimzdo gatvė.

Ratų trenksmas apsvaigino.

Bet tavo balsą pažinau –

pro juodą žemės plutą,

metalo skardžiabalsį balsą,

rėžiantį lyg plūgą,

nesuprastą naktinę ertmę – saksofono skausmą,

pirmykštę aukštą meilę,

požemio uolienų kaustomą,

ir didelių žvaigždynų tylų lėtą užtekėjimą,

ir Letos vandenų dar vos įžvelgiamą švytėjimą…

Orfėjas

Manęs jie neužmuš akmenimis

per bakchanaliją – tiek amžių trempto.

Aš didelis kaip riksmas ir žvelgiu su panieka

į skylančius dangoraižius.

į miestų niūrią paniką,

prispaudęs lūpas prie didžiulio instrumento.

Ir susilieja su naktim juoda mirties tema,

ir naujas garsas kyla į raudonus ryto debesis,

nakty užgimęs, neapykanta ir meile degantis,

ir minios muša ritmą,

ir erdvėja platuma.

O ten lyg atspindys nuo instrumento

pats švelniausias garsas –

Euridikė šypsos…

Ir drumstas gatvių triukšmas

perauga į pavojingą tylą.

Ir mano juodą veidą glosto spinduliai –

pirmi, kreivi ir šykštūs,

ir mano milžiniškas siluetas

virš dangoraižių iškyla.

Keturi portretai

1. Kirkė

… ir laikas nejuntamai bėgo…

Atleisk man, juk jie – tiktai kiaulių banda.

Aš genu juos prie lovio į tvartą.

Bet jeigu tau liūdna,

statistais jie sės apie sukamą iškilmių stalą…

Ir taurių pirmykštė giesmė, ir sumirgę deglai

drums hegzametro tvarką,

ir pajuoka šviečiančios akys atgis

antikinėj mano statuloj…

Bet, ugniai užgesus, trikojis nutils.

Užkeikimai apmirs.

Rankos pačios išmes užnuodytą puodą.

Ir Kirkė paklus pačiam įstabiausiam…

O tu… Tu lunatiku eisi

į šaukiančią šviesą, į puotą.

Jėga aš tavęs nelaikysiu.

Išplauk, jei pabūgai užrūstint likimą,

nukirpti siužeto raudoną siūlą…

Dedu į kelionę tau vyno maišus.

Savo išmintį, savo švelnumą pasiūlau.

Skiedrinis laivas nuneš tave

prie uolų nesurandamos, niekad nebūtos Itakės.

O kad nematytum,

kaip liūdesiu spindi didžiulės išdidžios akys,

nematoma aš su tavim atsiskirsiu.

Buvau aš vaišinga. Ir žodį tesėjau.

Keistuolis, atsižadėjęs manęs.

Vienintelis mano…

Aš myliu tave, Odisėjau.

2. Kalipsė

… nemylėjo jis nimfos gražiosios, nors ir ilsėdavos jos patale, kambary jos šviesiajam…

Juk nei veido šviesa,

nei plaukų vešlumu, nei ūgiu

nė viena dar man neprilygo…

Bet pavydi man laimės dievai.

Aš bijau jų rūstybės. Aš laivą statau.

Aš tau atnešu kirvį ir grąžtą.

Aš pati tau išaudžiu bures –

tuos sparnus, suraižančius laiką,

tą vėliavą, lakią ir lygią,

ir akimirką trokšti manęs,

ir nutoldamas vėl tu glaudi prie savęs

mano liemenį grakštų.

Aš pavydžiu, be galo pavydžiu visiems:

tavo žmonai ir tavo šunims,

tavo tolimai svetimai žemei…

Per sunki man ta rolė.

Kam deivei paskyrėte aistrą, įkyrią ir skaudžią,

lyg mažai miltuotai malėjai?

Aš septynetą metų

rišau tave rankom, plaukais ir glamonėm…

Pažeminta

aš tetroškau, kad būtum ir tu

nemirtingas kaip žvaigždės danguj…

Bet ambroziją tu paliejai,

bet, iš mylinčio glėbio pabėgęs,

raudojai, įkniaubęs veidą į smiltis –

net gailesčio tavo širdy nepasėjau…

Apleistam pražydusiam grote tik jūra supranta mane.

Aš troškau tau gero.

Aš myliu tave, Odisėjau.

3. Nausikaja

Sveikas, keleivi, kuomet tik sugrįši tėvynėn, žiūrėki, kad ir manęs neužmirštum…

Aš vyro dar nebučiavau.

Ir mano balsas – lyg banga.

Ir mano kūnas vyriškų delnų nežino.

Bet aš ilgėjaus šitokio kaip tu.

Ir buvome abu

iš nuovargio ir nuostabos apsvaigę.

Prakeiktas ir palaimintas tebus tas sviedinys,

kurį mes, žlugtą pasidžiovusios,

ant kranto svaidėm,

ir du juokingi asilėnai,

traukę tą senovinį auksinį rytą

mano mažąjį vežimą…

Aš – Nausikaja. Aš jūreivių padermės.

Ir aš turiu kažką

iš žūstant sutikto laimingo laivo.

Ir džiaugsmą – purpurinę vilną

verpia mano motina. Ir mano tėvo

praviri namai – aukšti ir dosnūs.

Ir mes po antikos dangum karališkai ir paprastai

atklydusį nelauktą svečią pasitinkam tostais.

Ko ašaras slepi tu po skraiste,

nebandom klausinėt tavęs –

galingo, nesuprantamo ir laisvo…

Prigludus prie kolonos, sutirpstu joje…

Tegu bus nutylėta,

kaip viena didžiulėj salėj aš stovėjau,

nes niekas niekuomet nesužinos,

ką aš tuomet jaučiau,

ko net pati sau neprisipažinsiu:

aš myliu tave, Odisėjau.

4. Penelopė

…su vardu Odisėjo širdy aš nueičiau į kapą…

Patyrusiai tavo meilę sunku –

juk niekas tavęs nepakeis,

juk niekas tavęs nevertas.

Ir kuo aš kalta,

kad galiu tavęs šimtmečiais laukti,

apkursti, kai salė ima švilpti ir ploti.

Ir kuo aš kalta,

kad juokiasi miestas, jaunikiai ir vergės.

Ir kuo aš kalta,

kad lieku nuobodi ir keista Penelopė.

Aš noriu tau židiniu šviesti

pro metų ir sienų kiautą.

Gryna kaip idėja

tau noriu išsaugoti tyro vandens

nepaliestą sklidiną amforą.

Tegu visos moterų kartos

jaus tą laukimą, į mano širdį įdėtą,

išgirdusios jūrų ūžimą kriauklėj

ir matydamos tuščią kambarį.

Juk aš – iš tų, prie kurių sugrįžtama.

Ištikimųjų rūšies.

Visiems laikams kantrumu, išmintim išgarsėjau.

Nušluostysiu kraują nuo rankų tau

savo plaukais ir lūpom.

Prie tavo kelių pravirksiu iš džiaugsmo.

Aš myliu tave, Odisėjau.

Vėtrungės

Ruoniai laižo apledėjusių smiltynų ruožą…

Skamba jūros akmenys po pripustytais klodais.

Vakaras. Vasaris. Tuščias autobusas čiuožia

kilometrais,

snieglaša, tamsa, tyla

išklotais.

Aš jaučiu, tarp vandenų balkšvon erdvėn išėjus, –

girgžda vėtrungės, ir burės sandėliuose plakas…

Krinta užmiršti tinklai kreivais pušų šešėliais…

Gintaras

Pro nykstančią liepsną, pro dūmus, pro smilkomo

gintaro kvapą

sugrįžta senieji meistrai, pagoniškos užmirštos

šventės.

Ir blyksteli papuošalai, kadaise įdėti į kapą,

paskui atvežti iš kur nors – iš Pervalkos

ar iš Smeltės.

Matau kažkada sukietėjusią skaidrią pušynų dervą,

pavirtusią į amuletą, į verpstę, šukas skurdžias,

dar glūdinčią jūros dugne ar kasyklų nejudintoj

dirvoj,

išlaikiusią gyvą pirmykštę saulę, spyglius

ir skruzdes.

Jaučiu pro šaltas bangas dar neliesto gintaro klodą,

kai šviečia šiaurinės žvaigždės – didelės, grynos,

aiškios.

Man perduotas jo spindesys – nedrąsiai, nelygiai,

miglotai –

kaip tolimas panašumas į šviesiaplaukius aisčius.

Zodiakas

Vandenis

Ir kaip man aprėpti tą blyškiąją upių pradžią,

tą šviesą tamsoj, kai visi horizontai išnyko,

tą naktį – lyg plaukiančios lygumos šaltą ir plačią,

begarsį vandens vinguriavimą slėniais ir nykumą?

Žinau, kad ir tavo pasaulis bus dulsvas ir drėgnas,

taip dosniai įliejęs į mano akis ir širdį

vandens ir žvaigždyno spiralę ir ūko driekenas.

Bet negi ir aš nepajėgsiu kvapu jo atšildyt,

jei lūpom priglusiu prie ištakos – balkšvo sausio,

jei upių tėkmėm ir kriokliais sutirpdysiu žiemą?

Kaip kaupias ir krinta būsimos bangos – klausausi,

matau aukštupy tavo tekančią saulę žiebiamą…

Žuvys

Po ledu – tamsa ir tyla.

Tik nugrimzdusi saulė teka

lyg seni švyturiai tyra

per vasario aižintį taką.

Po ledu pelekais plonais

plakas žuvys – šešėlių tiesės.

Jos kartosis keliais planais,

ir žvaigždynas į tamsą liesis.

O žvejų kaimeliuos mažuos

atlydys bus miglotas ir drungnas…

Tylios žuvys laiką matuos,

bus toli ir paviršius, ir dugnas.

Avinas

Už tavęs žvaigždynai boluos,

o tu toks mažytis tapai

ant aukštos kaip naktis uolos,

nepasiekiamas kaip stabai.

Kovo saulė pradės kamuot,

pradmeny vėl atgis gamta –

švies vanduo, ugnis ir akmuo

permaininga žalumo gama.

Ir skurdi gyvybė pernakt

virš kalnų dykumos budės.

Ir pavasaris bus pirma

Patirtis pirmykštės būties.

Jautis

Eina mano jaučiai

per juodą pūdymą.

Baubia nykiai ir skaudžiai,

tolimus kaimus budina.

Balandis. Šilko botagai.

Balandis. Švilpiantys kirčiai.

Minčiau basa jų taką,

niekad su jais nesiskirčiau.

Muša kanopų dūžiai

Pūdymo juodą būgną.

Ežeras šiauriškai ūžia,

saulė teka iš dugno.

Dvyniai

Mes sudarom liūdną simetriją:

Du kartus – figūrėlė ant skardžio.

Mes siekiam viens antro… Keli tik metrai

susitikimą suardo.

Staiga išvystam bedugnių saulę

į mūsų delnus plūstant…

Gegužės lynas per naktį. Saugiai

laiko mus uolos – lyg plunksnas.

Ir kaupiam dvigubą ilgesį

dvilypiame savo gymy.

Mes – du lygiagretūs taškai. Mes irgi

tiesiam rankas per gylį.

Vėžys

Kur taip sunkiai šliauži per uolynų sąvartas,

per sugriautus tiltus, pro kreivą koplytstulpį,

per visą netikrą pasaulį,

daiktų ir jų dydžių sąvokas,

kai pirmykščiai žvaigždynai nežemiškai plyksteli,

kai atsimuša jų šviesa į tavo šarvuotą nugarą,

kai ežero žolę neši, kadaise įstrigusią žnyplėse?

Artėji prie saulės – užplūstančią naktį nugali,

kol vėl po tavim silpni žiburiai sužybsi…

Dar miega sodybos.

Dar slegia nugrimzdusius stogus

šilti ir sunkūs birželio debesys…

Kad tie maži pasaulėliai šviesos nenustotų,

šliauži tu, didžiulis ir lėtas, jų sapną stebintis.

Liūtas

Atgaivina tik penkios palmės šią tvankią naktį.

Svetima tavo žemė. Tuščių smėlynų pasaulis.

Aš grįžtu apkabinti tavęs, nors manęs tu nekenti,

nes besaulė tavo erdvė – tas tamsus pusiaujas.

Ir kaitra išsitiesusi čia lyg vaiduokliškas liūtas…

Aš tau būsiu labai atvira šito stabo paunksnėj,

kad netaptų staiga baisu, kad nebūtum liūdnas,

kai naktiniai švytintys miestai miražais dunkso…

Juk liepa, juk liepsnos,

juk žvaigždės pirmojo ryškio,

ir lapų šešėliai net tyrus žalsvai nuspalvins…

Aš palikčiau tave, bet vis tiek pačios kojos grįžta,

kad tavo erdvėj pražystų dulkėtos palmės.

Mergelė

Tos laibos gėlės gal iš pievų, gal iš jūrų dugnų.

Tamsiam ir šlamančiam miške

jas glosčiau atsiklaupus…

Čia sklidina dangaus – taip neaprėpiamo ir liūdno,

suliejančio su plaukiančiais stiebais

rankas ir plaukus.

Ir pamačiau staiga žvaigždes –

rugpjūčio giedrą ženklą…

Paskendo žalsvume laukai – kalvoti ir duobėti.

Neliko nei brydės, nei pėdsako, kur buvo žengta,

tik ta akimirkos naktis, kurioj turiu budėti,

kad šviestų dalgių delčios, džiūstanti žolė šiušėtų,

kad kaimų tolimuos mažuos salynuos imtų aušti,

kad, kūnui virtus peršviečiamu augančiu šešėliu,

kaip augalas dar stiebčiausi į saulę, tylą, aukštį.

Svarstyklės

Dvi lėkštės – du laivai.

Banguojančios svarstyklės.

Plauk valandom lengvai,

jos taip, kaip saulė, stichiškos…

Kurį išrinks viltis?

Gaus jūra nužalsvėjus,

pakils ir kris vilnis,

judės vanduo ir vėjas,

Kas juoksis, o kas verks?

Neskęsta valčių skiedros…

Kas žino, kiek besvers

rugsėjo eilės giedros?

Skorpionas

Klastingi čiuptuvai saulės emblemą drasko,

užgęsta didžiųjų šventyklų spalvos ir ugnys.

Bandau tavo veidą lyg paslėptą saulę atrasti

pro varpinių ūksmę, vėtrų ūkimą ir ūkanas…

Tikiu, kaip anksčiau: sutrynus nuodingą gyvį,

žvaigždynas ištrykš į mano rūsčiąją šiaurę,

kur spalis dulsvai atsispindi skersgatvių gyly,

nusrūva stogais ir balkono vijoklį šiaušia,

kur aš naktimis matau tik sutemusią ertmę,

tik ritmiškus juodus stulpus, tik šviesos išdavystę…

Laikau tavo blyškųjį veidą, aiškų ir artimą,

Lyg rudenio saulė mano delnuos jis švysteli.

Šaulys

Aš aukščio ribos nežinau. Aš pažįstu tik šauksmą,

įžūlų veržimąsi, žemę ir dangų išmaišantį,

tiktai nenumaldomą ilgesį, aštrų ir aukštą,

kalnuotoj tamsioj erdvėj susitvenkusį maištą…

Kalnagūbrių bangos, išmetę mane, įkaista.

Aš taikau į milžiną paukštį. Virpa viršūnė.

Aš visas – iššūkis. Imkite mano aistrą,

ugnikalnių ritmą, strėlės švilpimą ir šūvį!

Ir mano įtemptas kūnas nakty neatvėsta.

Aš taikau į paukštį, į debesį – gūdžią grėsmę.

Lapkritis. Įkalnių miestai sugeria šaltą viesulą.

Apvalią degančią saulę delnais apglėbsiu.

Ožiaragis

Čia žiema. Žalsvumas. Sniegas. Stiklas.

Saulė įplaukė į dvyliktą žvaigždyną. Susitiksim.

Myliu už kvėpavimą, už šypseną, už tvinksnį…

Gal kaip gruodžio ledkalnį užtiksim

gūdžią uolą – mažą salą – ožiaragį,

grakštų, giedrą ir tragišką

lyg sustingusią ledinę balkšvą dėmę,

milžinišką jo ragų atsispindėjimą…

Perkirs naktį tas klaidus ir keistas trikampis,

jūrų ir žvaigždžių ramybę trikdantis.

Šalta ir nyku. Bet saulė grįžta

į mažytės Žemės užpustytas kryžkeles…

Senoviniai raštaženkliai

1. Akmuo su pasaga

Rūkuos nutyla titnaginiai kirviai.

Rūkuos paskęsta sentėvių skulptūros.

Rūkuos aštrėja kadagių ir eglių kvapas.

Atgal į rūką skrieja vieversiai,

į rūką slėnio kaimai pasuka…

Ir vėl pro lietų išgirstu

akmenyje iškaltą pasagą,

rugių šnarėjimą,

vos prijaukinto žirgo tolimą žvengimą…

2. Akmuo su žalčiais

Akmens, dangaus ir prisimerkusių akių pilkumas

toks pažįstamas ir paprastas.

…Apaugo šlamančia žemėlapių žole

pagoniški takai ir pelkių brastos.

Skaitau senovinius raštaženklius,

ant kaimo akmenų po samanom atradus…

Aš apsemta žvaigždynų drėgno spindesio,

aš aprėžta slidžiais orbitų ratais…

Po galva – būsimas baudžiauninkų akmuo

ir surūdijusios žalčių karūnos.

Burnoj – išnykusių į naktį dūmų

ir pirmykščių išlakių žolių kartumas…

3. Akmuo su saulėmis

…Išdžiūvo išgręžti plaukai –

išdrikę, šviesūs, šiurkštūs –

iš tolo žiemiška šviesa bolavo jos pakaušis.

Šalimais ant laukų akmens, padėtos vos praaušus,

dumblu, žuvim kvepėjo grubios gintarinės šukos…

Ją aptėškė sutirpusių ledų ir liūčių purslai.

Atšiaurūs bruožai slėpė nuokalnių švelnumą.

Ji palietė uolieną, vėsią nuo nakties šalnų,

ir juto akmeny dar nepradėtų miestų pulsą…

*

Saulės ratai – ant kryžių, ant verpsčių.

Saulės šiltą velėną atversiu.

Sutrūnijusios pušys.

Sakų gabaluos įšalusios bitės.

Bet pirmykščio medaus švytėjimas –

kaimo gatvelėj išplitęs…

Dzūkiškas sekmadienis

Balandis.

Margaskarės moterys (delnuos po verbą),

dulkėto tuščio autobuso

laukiančios prie vieškelio…

Ėriukų šiltą vilną

su jomis lyg šviesą verpdavau

dažydavau žievėm ir lukštais.

Dar per sapną ieškau

to vienkiemio,

kur saulėj išdega smėlėtos proskynos,

išsirpdžiusios

melsvai raudonus drėgnus uogienojus,

kur strazdanom lyg saule

aptaškytos mano prosenės

su krepšiais

valtimis per ūko ežerus kilnojos…

Miesto vartai

Apyaušris. Aštrėja kaminai ir varpinės.

Nušvinta miesto vartai.

Šaudyklių angos susitraukia.

Tirpsta mūšių triukšmas ir šešėliai. Veltui

tu trokštum būti rūkas ir lietus –

vis tiek tu šiaurės saulėj atsivertum…

Gaisrų laukiniame apšvietime,

koplyčių žvakėms ir žvaigždynams varvant,

viršum kalvų,

virš kylančių ir krintančių stogų

suskambus varpui,

tiek daug erdvės ir polėkio…

Suskilęs grindinys pakluso laiko valdai.

Bučiuoju tavo plytą,

tavo herbą,

tavo vilnijantį švelnų vardą

ir pakeliu rūdijančius raktus…

Apyaušris. Nušvinta miesto vartai.

Kiemas su arkadomis

Paskui bus vėl pavasaris.

Ir sniegas vėl sutirps

kaip klavesino garsas,

ir purvinas kiemų galerijas

pripildys rūkas –

mėlynas ir salsvas,

ir nudažys padžiautas paklodes…

Tas vienas vakaras.

Tas vienas kartas.

Paskui nubluks kaip rašalo dėmė

ant paliktų stalų,

kaip renesansas…

Ir vėl kitaip pasikartos

šiaurietiškos,

lengvu ledu aptrauktos arkos.

Ir bus itališkas pajuodęs kiemas

panašus į mažą tuščią salę.

Ir prievartėj girdėsi tuos,

kurių seniai nėra –

tuos kiemsargius ir arklius…

Kažkur arbatą gers…

Arkados prieblandoj nubrėš

simetriją ir saulę…

Ant balkono – Ula ir balandžiai

Ant balkono – Ula ir balandžiai.

Rytas dega stogu – stiklo kalnu,

kovo sidabru, per naktį kalamu,

juostančiu šviesoj…

Nuo tinko, saulėj bąlančio,

nuo mažyčio susimąsčiusio veidelio švinta.

Ant išplėštų juodraščių pietys man sniegą bloškia.

Virš pavasariškų gatvių – akmeninių intakų

brėžias du balti Kotrynos bokštai…

Senoviniai keltininkai Kristoforai…

Senoviniai keltininkai Kristoforai

vėl brenda per juodą putotą pavasario upę…

Į tirpstantį sniegą, į tamsą, į krištolo orą

ledonešio prieplaukom…

Lauksiu be rūpesčio,

kad grįžtum lyg ižo ūžimas, nakčia atpažintas,

kad pluoštu šviesos į rankas kristum…

Oriai

vidurnaktį brenda upe su žibintais

senoviniai keltininkai Kristoforai…

Pavasaris

Ir sukasi

sukasi

sukasi lakūs sparnai – lėktuvų,

malūnų,

žuvėdrų…

Ir supasi

supasi

supasi kiemo berniūkščiai ant

purvino

lentgalio

vėtroje…

Druskinos lytys

Laukinių ančių nardomas jūros vanduo

prie apšalusio tilto,

tildo

raudą atgyjantis tavo ūžimas.

Dūždamas

dega tavo vidudienis, – ligi paties horizonto

plyti

druskinos ledo lytys,

tuščią kurortą atspindintis jūros vanduo

prie apšalusio tilto.

Lijundra

Lijundra.

Ledėdami juntam

Ant nugarų vėją lyg jungą.

Salotas ir ungurį neša. Lijundra.

……………………………………………….

Undinė su lietpalčiu. Slystam. Lijundra.

Toks dumblinas dugnas. Vėl juda

Užuolaidos. Liūdna.

Lijundra.

Atlydys

Šešėliais per slėnius – debesys.

Ir rogės erdvėj – lyg krislas.

Ir pulsas muša retai –

lyg sniegas, nuo skardžių krisdamas.

Ir upė čiurlena pro rūką

ir pusnys – lyg putos, lyg pienas,

ir tirpsta žiema po žiemos

nuo speiguotos smilgų pievos…

*

Iš vasarinių vaikiškų drabužių

(dabar šalna ir sniegdraba) boružė

išskrido, išbyrėjo šiltos kopų smiltys

pro išskėstus pirštus. Suspaudžiu smilkinius

(dabar šalna ir sniegdraba). Pabūk kartu –

paglostau burėmis išmargintą kartūną,

pernykščius drabužius verčiu iš spintos

ir ieškau veidrodžiuose jūrų spindulio…

Pirmykštė ugnis

1. Žvėrinė

…Riksmas.

Pašiurpsta apnuogintos krūtys.

Ir masė plaukų išsitaršo po lokenas.

Raudoni deglų atspindžiai sukruvins

ledynmečio akmenis, riedančius kloniais.

Hop! Kris mirtinas kirtis pro kimų

riaumojimą…

Buožės, kuokos ir lazdos.

…Iš geismo, iš raisto tankmės, iš kriokimo

– liepsnos, pro tamsą ir viesulą plazdančios.

2. Lauksargis

…Sergėk pirmykščius rugių laukus,

kaimenes mano avių. Palankus

būk mano prakaitui. Trykšta šaltiniais

vaikiškas užkeikimas.

Šalimais

lik, šviesiaplauke javų dvasia,

mėgaukis kluonų saule vėsia.

…Dievo karvyčių raudonas spiečius

kyla nuo mano delno į pietryčius.

3. Aušrinė

…Aš saugau tau paveldėtą ir aukštą šviesą.

Aprūkęs delnas. Viesulas.

Ant akmenų krūvos –

dar šiltas širšių vaškas.

Ir mano kūnas, pusnuogis ir vaikiškas,

dar pilnas saulėto ir karštligiško sapno…

Virš slėnių – debesų ir ūko sąnašos.

O patekėk.

Ir su savim suliek nuolankų liauną

mano ūgį.

Aš atsiklaupus kurstau tavo ugnį.

4. Bangpūtys

…Giliam dubeny

tau nešu prasimerkusias jūrų žuvis

ir deginu gintaro dervą.

Priimk mano kvepiančius smilkalus…

Toks šaltas pajūrio akmuo.

Debesuotas dangus užvirs,

ir kopų šviesa formuosis…

Iš siaubo suspaudžiu smilkinius.

Gūžiuos nuo antgamtiško ūžesio

tavo laukinių bangų.

Erdvė.

Gintariniai stabai laivų dugnuose

ant lentgalių…

Nuo tavo gelmės priešistorinio spindesio

apanku,

nuo kiaurai pučiančio tavo viesulo –

šiurpiai lengva…

5. Vėluokas

(…Užpūskim.) Palaidota medžio valty.

(…Užmirškim.) Paniekinus senkapių valgį.

Ant dugno palikusi burių įkapes…

Skenduoliškas rūkas. Paukščiai surinka.

Vanduo teliūškuoja – šaltas, beprasmiškas.

Šviesa – iš kriauklių.

Ir tyla – lyg prakeiksmas,

ant slystančio šlapio smėlio paguldęs…

…O balkšvos žuvėdros, žąsys ir gulbės

dar skrenda į tamsą Paukščių Taku.

6. Žemyna

…Šermukšnių uogas aptraukia šerkšnas.

Ant pūvančių lapų užmiega šernas.

Raudoni lipnūs šešėliai…

Kad vėl išryškėtų

pro dūmus šėtroj iš raizgių erškėtrožių

stabmeldiškas tavo akmuo.

…Bet ir kraujas – pernykštis,

ir tavo balsas lyg mirusio – nykstantis…

Nulieju tau gėralo. Karčios šermukšnių

Uogos.

Ir užsnigtos – vėtroj nurudusios nuoganos.

7. Laumė

…Ir peršviečiamos gelsvos trapios

drapanos

vėl nuslenka lyg dulsvas lapų spindesys.

Esi

tik kūdrų ir fontanų tirštas rūkas,

srūvantis

manim rugsėjo nečionykštis kraujas,

nuojautom ir oru pasikliaująs,

išdžiūvę laumžirgiai,

nukandžiotos, raudonos, šiurkščios

mano lūpos,

gluosnio dvišakas kamienas,

nuo sausros anąmet nusilupęs.

…Pravirksta saulės šviesoje laumiukas.

8. Perkūnas

…Užtenka. Trenk.

Padėjau galvą ant šlapios kaladės.

Ugnies ir vėjų stichija.

Ir vis dėlto aklavietė –

man tavo juodas griaudžiantis pasaulis.

Žybsi kirvis.

Bet aš kieta kaip titnagas –

betikslis tavo kirtis.

Dar šliaužia šaknys it žalčiai…

Mėšlungiškai sutraukti raumenys.

Girdžiu –

kapoja ąžuolo aplytas malkas, maldai

kraunamas…

9. Upinė

…Vainikai plaukia pavandeniui.

Pavandeniui – lėtos ugnys.

Tamsoj – ežerinis, upinis

žalsvumas. Tavęs neįvardinu –

pavandeniui giedu… Tęsias

manim atminimas išėjusių.

Iš vaško, iš putų, iš vėjų –

pavidalai. Plaukia debesys.

Brendu ligi auštant į priekį,

kad ugnys pavandeniui rūktų.

……………………………………………

…Ryšelį sudrėkusių rūtų

įsiūnu į tavo priegalvį.

Vilniaus fragmentai

Pilis

Pirmieji tikri Vilniaus dokumentai yra keturi Gedimino laiškai, rašyti į užsienį. Pagal miestų datavimo tvarką Gediminui priklauso Vilniaus įkūrėjo garbė…

(Iš „Vilniaus miesto istorijos“)

1

Pražilęs pagonių karalius, diktuojantis laiškus…

Keista.

Praskleiskim rūkus –

krebžda plunksna kertėj įtaikus pranciškonas.

Iškeltą kruviną kardą

Rytų išmintim pakeisdamas,

gentainių žirgams ir laivams, ir minčiai

kelių ieškodamas,

diktuoja dulkėm pavirtusius laiškus…

Gilų ir skaistų

pramatantį žvilgsnį prikausto rašmuo –

lyg sakalas šaulį.

Įplūsta šviesa pro atvirus langus.

Ir viesulas sklaisto

ant skydo padėtos knygos lapus…

Atsišauk, pasauli!

2

Gedimino dukterys,

pelkė atspindi sietyną. Vidurnaktis

jūsų medinėj pily.

Trys paauglės, trys Gedimino dukterys,

miegančios ant lokenų,

prabuskit iš sapno, per iškilmių karštį

vilkitės paskubomis mėnesienoj

karališkus krikšto marškinius.

Gedimino dukterys,

slėpkit dėžutėj iš beržo tošies

gintaro dievukus ……………………………..

………………………….. Kiek sykių dar kalno paunksmėj kartosies,

šokanti Aldona –

karaliene, raminama juokdario ir muzikantų,

slepianti gestuose išgąstį – vaikišką, grubų nekantrų?

Gedimino dukterys,

kaukia vilkai…

Laukinės ir kilnios,

Klaupkitės sutuoktuvių koplyčioj.

Bet neužmirškit Vilniaus…

3

Deglų šviesoj kaip gyvos – rūškanos medinės pilys

(neaiški tavo nuojauta skaidrės ir išsipildys).

Sienojai dar tebekvepia pušim, tamsa ir samanom

(ir mes to priešaušrio raudoniu ir drėgme alsavom).

Bet gatvių kreivės jau sustingusios ant šiaurės molio

(taurų laukinės bandos tavo didmiesty riaumojo).

Sutręšę medžio grindiniai boluoja lieptais pelkėj

(kaip kraujas gyslomis tekės šita minia ne veltui).

4

Keliaukit, pirkliai ir vienuoliai,

ginklanešiai ir riteriai,

Keliaukit, meistrų margarūbė minia,

prie Neries ir Vilnios.

Atkimškit putojančią saulę,

per pustuštį miestą ritamą,

ir gerkit iš saujos –

juk čia įsiamžins mūrinis Vilnius.

Visokiom kalbom jį pasveikinę,

dėkit po apskritą akmenį.

Čia skersgatviuos kiaurai pučia vėjas nuo upių.

Nutvilkius

aitriu margaspalviu triukšmu, auš diena.

Nebijokit apakti –

juk ne Babilonas pasauly iškils,

o mūrinis Vilnius.

Nuo ryto lengvų balzganų debesų, atsispindinčių santakoj,

pavirtusių varpinėm,

nebeatplėškit nustebusių žvilgsnių.

Sidabro kalėjai, druskiai ir kurpiai,

gyvenkit čia santaikoj.

Visi geranoriai benamiai bastūnai,

statykite Vilnių.

5

…Nes ugniai mes nestatėme šventyklų,

praskleidę rūką, slegiantį ir tykų,

nes būsi užskandintas slėnio saule,

nes augsi, Vilniau – akmeninis augale,

krauju ir pelkių vandeniu maitintas,

nes gatvių rezginys paskęs lyg tinklas

į priešistorinę kalvų upelę,

suteikusią tau vardą, tavo pelenus

nuplovusią, kad vėl, užgesus gaisrui,

tu rankų šilumos ant herbo geistum…

Sekmadienį senamiesty

1

…Sekmadienį

senamiestį

užlieja po lietaus tyla lyg lakas.

Labas –

sakau šįvakar tau, lakštingala,

aikštingai skardinti kažkur tarp mūrų…

Kokia laukinė tavo prigimtis!

Priims dangus ir akmenys

nekaltą skurdžią giesmę,

kiemsargė suras mažytį lizdą

už nudužusios skulptūros…

Skubėk –

mes turime panirti į mašinų triukšmą,

rūškaną nuo dūmų erdvę, drumstą vėją…

Greit prašvis, o dar girdžiu tave –

Tą giesmę gryną, aukštą.

…Aušta.

2

…Pražydusios kriaušės šaka

nusvyra virš fortepijono…

Be reikalo mes šią naktį tamsos ir tylos bijojome.

Iš kriaušės medžio padirbtas

Karališkas instrumente,

šviesiam vandeny atsišviesk…

Naktie, nepaliauk sruventi!

Lyg žiedlapiai krinta garsai,

lengvi, balzgani ir švelnūs,

sutirpsta tyloj ir tamsoj lyg pavasario sniegas…

Ne veltui

iš tų užmirštų natų,

iš klavišų,

iš juodo dugno,

iš medžio šerdies –

preliudai, pilni šviesos ir graudumo…

3

…Gal tu tik moters mirgantis šešėlis su žvake,

per marmetį klajojęs tarp lavonų,

o gal tu virš pusnių – vestuvinių, dar nelytėtų lovų –

likimas, akinąs deglų ugnim, baisia, žavia…

Tu moteris, tematoma iš nugaros,

prie židinio palinkusi –

neatsisuksi niekad.

O, kokios mūsų akys neįžvelgiamos ir niūrios,

kai neatspindi jos tavęs,

kai šitaip knieti

tave, laukinę, prijaukinti…

Kruvinoj aikštėj

kiekvieną šimtmetį tu ieškai savo mirusių…

O Gabija, pavirsk mums

žiburio džiaugsmingu mirgesiu,

o Gabija, vidurnakčio lange aiškėk.

4

…Po dykviečių saulės sukrautais žiedais,

žydresniais už apniauktą dangų,

karčioj išdraskytoj žemėj prie mūro

kvepia cikorijos šaknys –

laukinis grįžgatvio prieskonis,

griovio žydroji žvaigždė,

prie padangų

prilipusi auštant – ji šviečia pro dulkes…

Bet šito žiedyno šalinkis –

virš jo juk migla susimaišė su saule,

virš jo spinduliai su šešėliais,

po juo aš regiu tave blizgančioj baloj

kaip kortą – lemtingą ir dvigubą,

kai tolsta erdvėj sukryžiuoti keliai prie Vilniaus,

kur kartą įšėlęs

ištrūko juodas Jogailos žirgas

pas mažą ir liūdną Jadvygą…

5

…Gladiatorių gėlę –

aptėkštą krauju gladiolę –

prieblandoj juodą regiu.

Bet spindulio kardas

Išrėžia jos atspalvį –

pustuščio turgaus kadras

pasrūva žaros pašvaiste…

Lyg drėgną glamonę

ant jos ašmenų

pajusk mano lūpas.

Juk mūšio

Nebuvo.

Kaskart vis tamsiau,

O ji tokio nemūsiško

grožio.

Arenoj – aikštėj taip tylu, jog net spengia.

…Ir ta nelaukta tuštuma įsirėžia į smegenis.

6

…Verbų dirbėja auksinėm blakstienom,

nuspalvink kačpėdes, smilgas ir samanas.

Lyg šilo saulė – tavo alsavimas,

verbų dirbėja nuleistom blakstienom…

…Verbų dirbėja vaikiškom rankom

pavasario turguj prie miesto vartų,

atverk mums vaivorykščių dangų,

išvargus

verbų dirbėja šventosios rankom…

7

…O gal nežinomas žiemos peizažų meistras

sutaurino tau niūrų tamsiamūrį kiemą,

kad snigtų baltas dažas iš dangaus.

kad šmeižtas

netemdytų širdies,

kad taip švaru – lyg giedama,

lyg būtų klūpoma po kovo šalta pilnatim,

po spingsinčia migloj,

ir lyg pro žvakių mirgesį

išvystum veidą,

šerkšno rožėm apipintą,

senamiesčio lange,

iš nuojautos apmiręs.

8

…Užvakar temo po arka ar vakar?

Vėl aš regiu tokią gražią ir griežtą,

juoda skara iš skersgatvio grįžtančią

ir prie Cvetajevos geriančią kavą…

Ūkanų pūgos dūminiam veidrody,

Neužpustykit juodų mano antakių,

pilko megztuko grubumo…

Antkapiu,

nišų skulptūros, nebūkit…

Nuskaidrinti

vakaro veidrodį noriu, kad akys

būtų vėl spindinčios ir žemažiūrės,

iš medaliono į naktį žiūrinčios,

ieškančios gatvių šviesoj atsakymo…

9

…Gatvės plyta – mano blizgantis stalas.

Krinta tik sniegas, frazes pasiglemždamas.

Šalta. Apgobki apnuogintas statulas

žiemą – juk marmuras būna gležnas.

Saugok bet ką. Ne mane. Aš iškęsiu;

aš juk išliksiu po tinko lupenom

freskų regėjimais, snieglašoj skęstančio

skroblo šerdim.

Aš latakų lūpom

gatvei prabilsiu, atėjus per traką,

nervais atlaikius komizmą ir tragiką…

Kopose

1

Bangos nuo putų – baltos.

Baltos – naktys prie Baltijos.

Paplūdimių smėlynai –

šviesūs, tušti, begaliniai…

Šiaurė. Niūrių žuvėdų

jūra. Kirų ir žuvėdrų

riksmas. Nuo plunksnų naktys –

baltos. Jų metas – vienatinis.

Kopose šviečia pilnatis.

Pustomo smėlio pilys

keičia pavidalus. Gula

gintaras klodais lagūnoje…

2

Aš dugne surasiu gintaro karūną,

ošiant priešistorinėms nakties pušims –

dėk čia galvą, sėsk šalia, nors čia nerūkoma,

nors žvaigždės skeveldra kaip akmuo atšips...

Sukryžiuotose bejėgiškose rankose

ji žėrės – nupūsiu debesų putas,

dumblą ir kriaukles nuo spindesio nugramdysiu

atsargiai lyg juvelyras... Sėsk. Pats tas

žaibiškas žaros prasiveržimas iš tranzistoriaus

tarsi vėtra augs tamsi nyki banga...

Kaip koplytstulpis stovės grakštus ir įstrižas

senas kopų medis – vėjinė knyga.

3

Laukinėms antims praskrendant virš Rąžės

miegūstos, drumzlinos ir debesuotos,

to ūkanų ir kopų tuščio uosto –

po jų šešėliais skleidžias drėgnos rožės...

Po jų šešėliais ūžia šaltas rūškanas

sūrus vanduo, priėmęs tykią upę.

Tyla. Ant šlapio kopų smėlio tupia

laukinės antys, pilkos tartum rūkas...

4

O kai kurorte šitaip lyja,

suplėšyti laiškai pelyja,

saloj tarp lūgnių ir lelijų

akis pramerki. Tebelyja...

Po kambarį jau nardo žuvys.

Krioklys lange neliauja ūžavęs,

apauga sraigėm stalas. Žuvus

gėlynų saulė. O, kaip žavūs

jos spinduliai pro skaidrų vandenį!..

Metus nuplauna jis, sruvendamas

atgal – jo garso neįvardini.

Ar vis dar tebelyja? Tvardykis.

5

Nes lyguma – žalia. Lyg biliardo gelumbę

ją kerta kelias. Į lietaus ir vėjo gelmę

jau rieda ratai. Pagailėk manęs, išgelbėk,

o prasigiedrink, drėgnas žalzganas dangau...

Nes liūdesys lyg rūkas kyla nuo orkestro

žygiuojančio pajūrio parku temstant. Keršto

pilna ta prieblanda. Pernykštėj kerplėšoj

dar plaka pulsas. Praskaidrėk, dangau...

Nes tas žaidimas – be taisyklių, nes į tašką,

į išskėstas liūdnas rankas pataikau. Karšta,

klaiku ir įstabu. Ir tarška ratai, tarška

į tavo spindesį, o jūrų saulėtas dangau...

Gruzijos mozaika

1

Ką išryškint?

Kalnynų pavasaris. Triukšmas. Parduoda ir perka.

Imk ir perkąsk auksinį rausvėjantį rytą –

dar nokstantį persiką,

paklausyk – tie delfinų balsai iš šiltų senovinių jūrų,

nuskubėk gatvių laiptais ir vingiais

per laiką, žalią ir judrų,

į česnako, anyžiaus kvapus,

į kiemą, kuris nerandamas –

violetiniai švelnūs vyšnių žiedai apipynė verandas,

sėsk kaip senės juodom skarom prie namų,

pro šešėlių mirgesį

žvelk į saulę – ikonų akim tau murzinas vaikas sumirksi…

2

Akmens kvadratinėje erdvėj –

kieme ar salėje –

nušvis laukinių besiskleidžiančių azalijų

didžiulis gelsvas keras.

Žydint šitam augalui.

gal graikų statula, gal spindesiu, gal angelu

tu grįši iš tamsos atgal į realybę.

Kalnų pavasario tyla.

Be garso lyja

Ant skliautų.

Vynuogių auksinė kekė dūžta

giedojimu.

Ir didelėm akim į tuštumą

sužiūra dievo motina mozaikoj.

Pirštai

apčiuopia šviesą ant akmens.

Lyg sniegas tirpsta

Nuo skardžių šimtmečiai ……………………………

3

Per patį vidurnaktį žvilga vargonų vamzdžiai.

Mergytė sidabro suknia pasiima smuiką.

Nuo lieso petuko blizgantis šilkas nusmunka

ir šiugžda tamsoj lyg topolių lapai…

Taip vaizdžiai

aukštėja gaida – lyg balzganas bokštas į debesis –

palikusi aidą – šviečiantį dulkių stulpą,

tą kritusią žvaigždę, į kibirkštį ką tik sukultą…

O spindesio ruožas dar tęsiasi, tęsiasi, tęsiasi…

Trylika strofų

(Pagal M. K. Čiurliono „Pasaulio sutvėrimą“)

…Sutverk mane – man taip baisu,

aš sklidina tylos balsų,

ar dar esu beformė masė,

dar niekas manimi nemąstė,

aš dar tik laikas beasmenis,

dar tik raukšlėjas mano smegenys…

*

…Ledinių ūkanų kalnuos

sutverk mane – aš kankinuos,

aš trokštu gyvasties: gal nervų,

o gal akių, kad atsivertum

ligi sužeidžiančio tikrumo

žaibavimu uolų karūnoj…

*

…Sutverk mane iš nebūties,

ištaręs tamsai – tebūnie!

Iš nesuvokto siaubo įsčių

iššauk į begalybę blizgančių

žvaigždynų, nes po ta ranka

mane valdys šviesos trauka…

*

…Aš gaivalas dar tebesu –

sutverk mane iš debesų,

aš dar chaosas ir miglynai,

bet atsiskirs krantai, gilyn

nuslūgs vanduo, ir iššviesėjęs

mane išplaus visatos vėjas…

*

…Sutverk mane vandens ženkle,

apaugusią bangų žole,

jau vandenų beribėj sferoj,

gal kažkurioj pirmykštėj eroj

pasėti dugno augalai

dėsningai, dosniai ir aklai…

*

…Kad palytėjimą pajustum,

sutverk mane iš jūros putų,

praskleisk miglas – kažkur kriauklėj

aš jau stangrėju, gal jau greit

priversi plakti mano širdį,

raudonai saulei tekant šįryt…

*

…Sutverk mane iš savo sapno,

iš atskalūniško alsavimo,

iš plaukiančios lelijos sėklos,

aš trokštu formos, trokštu sielos,

o vos pražydusi, tau šviesą

išspinduliuosiu tarsi viesulą…

*

…Man kūną, kaip diena realų,

sutverk iš kraujo ir koralų,

iš prasiskleidusios ugnies –

jos neužpūs visatoj nieks,

bus ligi šiurpulio šviesu,

vos tik suvoksiu, kad esu…

*

Sutverk mane – ugninį aisbergą,

tamsos gelmėj pažinęs aistrą,

pašventink dugno augmeniją,

jau spindesio per daug many,

pro ledines bangas nudeginęs,

ligi dangaus išauga medis…

*

…Kol kūne liepsnos neužduso,

sutverk – aš plauksiu, kur medūzos,

kur gelmėje sustingsta gintaras,

kur visa raibuliuoja, kinta,

kur visa, kas yra, sudievinta,

sutinkant stulbinančią dieną…

*

…Sutverk mane. O jūrų rojau,

aš tau nenorom atkartojau

pražystančią šviesos ekstazę,

kada septynios spalvos tęsia

tau septynių natų gilybę,

jų prasmę, aiškią ir dvilypę…

*

…Lyg padermę miglos miražų

sutverk mane iš mineralų

ir juos atspindinčio vandens,

paskui jame pasivaidens

ir oro bokštai vėjų miestuos,

ir nepasiektos niekur sietuvos…

*

…Sutverk mane. Drėgna ir vaikiška

dar neregėtų jūrų žvaigžde,

dabar tu iš bedugnės atneri

į skaidrią saulės geometriją,

dabar sukrūpčioji, pajutusi

tą amžiną gyvybės judesį…

Mergaitė su šermuonėliu

Toj cukrainėj po reprodukcijom –

Botičelio ir Leonardo da Vinčio –

Šermuonėlio švelnumą slepia širdy

Tamsiaplaukė mergaitė su džinsais.

O už kaustytų durų –

vaikystė senamiesčiu skrieja

ant skolinto dviračio.

– Aš tave iš priglostytų lygiai plaukų,

iš keistų akių atpažinsiu…

Cinamonas, vanilė ir saulė.

Sekmadienio tylios spindinčios sienos.

Geria kavą ir sklaido dulkėtas gaidas

tamsiaplaukė mergaitė su džinsais.

O už kaustytų durų –

pavasario gatvė

ir sielos – susietos.

– Aš tave iš juodų karolių,

iš pirštų virpėjimo atpažinsiu…

Nemuno elegijos

1. Rambynas

Raitelis joja per skalvių žemę,

per seną žemėlapį,

kol ne kryžiuočių Ragainė,

rūškanas kuoras už upės,

rūškanas brėžias erdvėj

milžinkapių žemės peizažas,

ryškiai nušvinta Rambyno tolimas aukuras,

gūdžiai atūžia jo užmirštos giesmės,

raguvos – rūkuose,

spindulių regimybė,

senovinio alko šventam ąžuolyne

renkasi kriviai ir vaidilutės,

renkasi medžių šešėliai

ir medžių dvasios,

rasai iškritus,

į drėgnas žoles panardina

nuogas krūtis ir vidurnakčio veidą

ragana, mylinti ragana,

rankom nubraukus nuo skruostų

žalias papartyno garbanas,

rūpestį čia užmiršk,

išmaldauk sau sūnų ar dukterį –

žemės saldžiausiąjį vaisių,

ratai laukinių šokėjų kalną apraizgo,

rūtų vainikai plaukia pavilniui,

rievės gilėja,

pilnos rieškučios gilių,

šviečia Rambyno tolimas aukuras,

raitelis joja per skalvių žemę,

jo kruvinas žirgas

Nemuno vandenį geria…

2. Junigeda1

Apaugo piliarožėm

Nemuno pakrančių kaimai,

pilnavidurėm didelėm drėgnom

raudonom piliažorėm,

nes tie piliakalniai jau be pilių –

virš jų tik pilnatis,

apšvietus debesų kuorus,

iš nuotolio vos regimus,

ir blizgančius Veliuonos vandenis –

per juos jau perbrido

vandens nešėjos su vaikais

ir tylios vaidilutės,

ir kunigaikščiai, ir jų arklininkai,

ir kryžiuočiai,

ir paraku aprūkęs riteris,

kuris ant skardžio,

ant užpustyto skardžio

čia pašovė Gediminą,

apaugo piliarožėm krantas

ten, kur tykiai tykiai

dar uždainuoja

ūkaną velėdamos skalbėjos…

3. Kauno pilis

Vaiduokliškų mūšių pilie,

vaikystės regėjimų degančios menės,

vaivorykštės vartai,

išleiskite sužeistą Vaidotą,

velkamą priešų,

vaiski gyvastinga vilnie,

nuplauk

jo sukruvintą užmirštą veidą,

vandeniai dievai,

vytinę plukdykit slapčia

kunigaikščio sūnui,

vaidilos, jį laiminkit dūmuos,

pergraužki, vilke,

virvę, jo riešus suveržusią,

vardan vilties valandos,

tėvynės vardan

gal iškęs jis vergovę,

vainikas iš gaisro žarijų jam,

vėliavų plėnys,

belaisvio vainikas,

vaitoja griuvėsiuos laisva jo dvasia

pro kryžiuočių svetimą šneką,

valdovas į nežinią velkamas priešų –

nors jo niekados neišvysim,

vargu ar įveiks jį apgulus Europa,

nesudega lauko akmenys,

vanduo iš anapus atspindi tvirtovę,

į širdį srūva ta santaka…

4. Medžioklė prie Birštono

Geriau tegu skalikai snaus

ir seno laužo tamsūs dūmai

paslėps Jogailos niūrų profilį

ir Vytauto akis,

geriau tegu medžiotojai sumigs

ant skardžio palapinėj,

geriau tegu užstaugs tankmėj vilkai

ir prijaukintas sakalas

suplaks sparnais,

ir viesulas nusiaubs

karališkąją girią,

ir gūdžiai užriaumos užvytas tauras,

griūdamas bruknyne,

geriau tegu tarnai pernakt

statinėse žvėrieną sūdys,

geriau tegu karius

prieš mūšį pamaitins –

artėja Žalgiris,

geriau…

Nes Vytautas ir čia sapne regės,

kaip tėvas dūsta,

kaip sergi aprasoję mūrų akmenys

tvirtovės tylą,

kaip dengia kruvina Krėvos naktis

nusmaugtą kunigaikštį…

5. Punia

Kas liko pilies pelenuos?

Pagonių laukinis kraupus išdidumas –

lyg molyje stumbrų kaulai,

lyg surūdiję karių pentinai;

apstulbęs Ditrichas fon Altenburgas,

kryžiuočių nuožmus magistras,

sukniumba sniege

prieš Pilėnų kraujuojančią liepsną –

atspindi ją Nemunas;

maištingas istorijos griausmas,

ledonešio vandenys neužgesina

Punios nemirtingo aukuro,

šviečiančio gūdžią vasario naktį,

kai priešo žiedas užgniaužė,

kai beviltiškumas išaukštino šimtmečiams,

kai dūmais degino laisvė,

išstybus į dangų eglių nuodėguliais,

juodų kadagių smilkalais

pagerbusi prieš palikuonis piliakalnį –

jį mini ne Vygandas Marburgietis,

ne skurdūs Torunės metraščiai,

vasario nakties sniege tebešviečia

Punios nemirtingas aukuras…

6. Sieliai

Skalbėja su skepeta –

sese iš sutemų:

stingdančiai spindinčiai srovei,

sidabriškai srovei nuplukdžius

senovinį skurdų žemaitišką žlugtą,

suprask,

jog negrįžta saulėlydžio sieliai –

sugrįžta į širdį tik sielvartas,

sakmės spindesys virš sodybų,

smėlynai

su skambančiom sausupės sraigėm,

skiltuvo ugnis,

skubomis apšvietus jo lūpas,

stiprybė jo sprando,

sakuoti delnai,

svaiginę ant samanų,

sakalas, sklandęs virš skynimų,

salynai su stumbrais ir stirnom

sugrįžta,

suošia prie senvagės skroblai,

stebukle –

suvargęs saulėkaitoj veide,

sapnai samanotoj smuklėj,

skalbėja su skepeta –

sese iš sutemų,

skundžiasi vienišas smuikas,

snieginė sušalusio slėnio tyla,

sūkuringos speiguotos sietuvos,

skaidrumas nakties viršum upės,

skriauda,

skala, sužibus ant skardžio…

7. Napoleono kalnas

Dar Vaterlo varpai po vandeniu,

dar ištremties sala

pro rūką neįžvelgiama,

dar žydintis birželio rytas,

dar galima paimti žiūronus

ir išdidžiai stebėti,

kaip keliasi per Nemuną kariuomenė –

arkliai ir raiteliai,

kaip dunda žalias krantas

nuo šlaitu ridenamų patrankų,

kaip girgžda keltas,

kaip vanduo pliuškenasi

į valčių šonus,

dar nesustingęs į kraujuotą ledą,

į gruoblėtas aketes,

dar šviečia saulėje kreidiniai skardžiai

priemiesty virš santakos,

virš neprancūziško, virš melsvo miesto –

virš dulkėto Kauno,

dar nepamojo imperatoriaus ranka

kurtiems pabūklams,

dar įsibridęs upėj prausiasi

vienplaukis mažas būgnininkas…

8. Adomo Mickevičiaus žvakė

Miglota krantinė ir medžiai pro ūkaną

Dar ne muziejiniai,

Nemuno vilnys

melodija Kauno grubių murzinų grindinių

į Adomo Mickevičiaus strofą,

meldimo ir maišto giesmę srovena,

dar nemirtingumas nepalietė plunksnos

mediniam namely prie mirgančios žvakės,

mediniam senovinio Kauno namely,

mėnuliui apšviečiant moterį –

miegančią mūzą,

dar įkvepia meilės miražas –

Marilės maldaknygė vėjy,

Marilės gležnumas,

Marilės melsvi mezginiai,

Marilės alsavimas,

dar mokiniai,

dar klegėjimas mugių,

dar musės ant lango,

muštynės, minios maišatis,

ant grindinio mėšlas arklių,

nudardėjus karietoms,

miglota krantinė ir medžiai pro ūkaną,

kalamas marmuras,

mažas tas miestas,

mylėti jo akmenis reikia sukandus dantis,

dar tremtis neatstojo tėvynės,

miškai tebeošia dar slėny,

dar gyvos ir gaivios

mėlynos Nemuno vilnys…

9. Garlaiviai

Šįryt iš lėto

tarytum vos beįžiūrimoj

jau užmirštoj graviūroj

Reinoldo Tyzenhauzo garlaiviai

plaukia

į senąją Kauno prieplauką –

tolstantys dūmai dar neišnyko,

nurudintuos vėjuos upeivių pypkės

dar teberūksta

ir duslūs balsai susišaukia

su saulėj tirpstančiais sieliais;

šįryt ant denio –

apvalūs šilkiniai šešėliai

nuo skėčių ir skrybėlaičių,

tuščia kajutėse,

nes debesų įstabus baltumas

virš dūminės upės;

grįžtant iš Tilžės uosto,

šįryt iš lėto, iš lėto

garlaiviai lenkia

lentpjūves,

vilnų senas karšyklas

ir sugriautas pilis,

ir paupio karčemas,

spindesio pilnus tinklus

ir laukinių ančių pulkus,

ir senus maumedynus,

juodalksnių tankmę

ir blizgančias saulėtas seklumas,

šįryt iš lėto, iš lėto,

kol inkarai surūdija

šaltam vandeny

ūkanotoje Kauno prieplaukoj…

10. Druskininkai

Dangus pro darganą,

vanduo nuo Gardino

atplaukia drumzlinas ir šaltas,

dar druskų gėlės neprasiskleidė

sūriuos šaltiniuos,

tuščias dar kurortas,

dulksna ir vėjas plaka paupy

jo tamsią peleriną,

taršo plaukus,

dervuotą valtį blaško bangos Nemune –

jo širdimi ta upė teka,

džiaugsmingai suskamba miškų vanduo

iš tolimos versmės,

iš pelkių tvaiko,

dugne paslėpdamas varpus ir oro bokštus,

ir nugrimzdusias galaktikas,

delnuos palikdamas morenų atskalas,

širdy – vandens malūnų ūžesį,

drėgmės ir dugno kvapą,

negrąžinamą

sutirpusio ledyno spindesį;

dar druskų gėlės neprasiskleidė,

sūrių šaltinių dvasios miega,

Druskininkuos

dangus pro darganą,

vanduo nuo Gardino

atplaukia drumzlinas ir šaltas,

dulsvi krantai migloj –

gydyklos, paštas,

teka Nemunu Čiurlionio žvaigždės…

11. Kaimas

Žvaigždynai apšviečia

žvejų kaimelį ant kranto –

džiovinami žiobriai,

žilvičiai

pakvimpa derva ir drėgme,

o tinklai prie tvorų jau išdžiūvo,

žiema dar toli –

ant įšilusio smėlio

užmigo žuvėdros ir kirai,

žuvų žvynai tamsoje –

perlamutriniai,

irklus apraizgė purienos,

žaroj pasiklydus,

mažytė žvejė

į upės veidrodį žiūri –

žemčiūgai

ar dugno žvirgždas,

ar žvaigždės dugne

jos vaikiškam žiedui,

žuvėdros jai suka ratus virš galvos,

žuvėdros jai numeta plunksną,

žaliųjų vandenžolių vieškelis šaukia,

vandens senovinis vieškelis,

žiaurus ir žydras

lyg laiko tekėjimas

su potvyniais ir atoslūgiais,

žemčiūgai tos upės dugne,

žemčiūgai delne, –

sublizgusią senvagę

žvaigždynai apšviečia,

žilvičių lizde –

žvejų kaimelis ant kranto…

12. „Lituanica“. Liepos 19

Laikas iš lėto sustoja –

laukia

laikrodžiai, laikraščiai, liaudis,

laukia

liepos aerodromas Kaune prie tylinčios upės, –

liūdinčios vėliavos vėjy,

likimas,

laukinė ledinė širdgėla,

linijų kryžius žemėlapy,

liūčių nuplautos

lėktuvų skeveldros,

laurų vainikas viršum katastrofos,

laurų vainikas lakūnams,

laukia saulėtas margas

liepos aerodromas Kaune, –

lydi jų gedulo skrydį danguj

laki nevilties eskadrilė,

laidotuvės –

lėktuvų liūdesio ratai,

lakūnai virš Nemuno,

liūdesio ratai –

laurų vainikas, pražydęs iš skrydžio

Lietuvai,

Laimė nutūpti gimtam lizde,

legendoje nenusileidžiant, –

laiptinėj kūkčioja vaikas,

laukia

laikrodžiai, laikraščiai, laikas…

13. Kulautuva

Kur paupio miestai iš smėlio,

seniai nupustyti vėjų,

kur sraigių drėgni karoliai –

graudus perlamutro lobis,

kur dugno žvaigždėtas akmuo

ir titnago tamsios atskalos,

kur paplūdimiai,

kur šalpusnių migloti sidabriški lapai,

vasarvietės valtys,

vandens pliuškesys už hamako pušyne,

kur laukas baltų dobilų,

išmokęs nupinti karūną,

kur tūpias ant mano peties žuvėdriukas

nuo kranto smėlynų,

kur pirmąsyk vėją šaukiu

švilpyne iš akacijos ankščių,

išvydus iš Kauno atplaukiančias baržas

ir ūkiančius garlaivius

kur spindinčius vandenis

staigiai užtemdo sprogimų dūmai,

kur sunkūs bombonešiai kybo

virš mano miesto iš smėlio…

14. Paplūdimys

Plaukiančią saulėj baidarę

lydėk akimis –

virš vandens dvi baltos plaštakės

plazda lyg putų vainiklapiai,

tavo plaukai dar šlapi,

tu tinki prie peizažo,

priemiesčio paplūdimys ištuštėjo,

užmirštą didelį vaikišką sviedinį

purpuru plauna

saulėlydžio vilnys,

temstant garsesnis vandens pliuškenimas,

plūduras nyra ties upės viduriu,

prie horizonto artėja baidarė,

pušys įrėmina krantą,

priemiesčio pievoje

leidžiasi du parašiutai,

pūkas ar dvi plaštakės,

su upės blizgėjimu

saulėj sulydę skrydį;

pėdos išmindė paupio žolę,

rankoj sušilo margi akmenukai,

purpuru virsta vėjuota šviesa

virš užmigusių baržų,

šviesa iš vaikystės,

purslai ir strazdanos,

saulėje blizgantys dantys,

taškomos bangos ir juokas

prietemoj gęsta,

baltą vaikystės baidarę

lydėk akimis, nes jau temsta…

15. Eskadrilė

Sugrįžta lakūnai

į užmirštą tykų slėnį

kažkur už Seredžiaus,

sugrįžta ir apsikabina,

juokauja tamsoj

ir prancūziškai šneka,

skubom užsirūko,

bet gal tik vaidenasi

tos papirosų ugnelės,

bet gal tik vaidenas,

nes šiąnakt taip mirga padangėj

krentančios žvaigždės,

taip mirga rugpjūčio žvaigždės,

ne staigiai ore užsidegę lėktuvai,

sugrįžta ir moterys iš fotografijų –

tos, niekada čia nebuvusios,

sugrįžta iš didmiesčių

ir pasilieka budėti

per lietų ir miglą,

per lietų ir miglą

prie kritusio mylimo,

svetimą žemę apglėbusio;

su kranto žilvičiais

tamsoj susilieja

suvirpę liauni jų šešėliai,

per naktį debesys slenka

per naktį skrenda

„Normandija–Nemunas“,

sugrįžta lakūnai

į užmirštą tykų slėnį

kažkur už Seredžiaus…

1 Veliuonos pilies vardas iki 1315 m. (Aut. past.)

Vitražas Vilniaus universitetui

1. Spaustuvė

Įžiebkime žvakę ir dulkes nupūskime –

Wilniuie metuose wiešpaties 1595

spaustuvininkai jėzuitai dar triūsia,

archajiškais rašmenimis sudėsto

lietuvišką žodį pasaulis –

jo nebeuždengs nei juodas morų aksomas,

nei maro drobulė,

gaisrai nesudegins tos spaudžiamos knygos,

pro šimtmečių kruviną triukšmą išgirstam,

kaip daužos tamsoj

Mikalojaus Daukšos širdis

iš nežmoniško džiaugsmo,

kaip aklas elgeta ima skambint varpais,

o Vilniaus varpų toks viltingas gaudimas,

pašėlęs gaudimas,

kad sudreba ginklai ant sienų,

šventųjų paveikslai ir kryžiai,

ir kaustytos skrynios,

ir krosnių žalieji kokliai,

prabyla ugnies ir medžio dvasia židiny,

Medeinė, Žemyna, Perkūnas,

aikštėj palei miesto šulinį

lietuviškai šnekasi moterys,

tolsta jų skambantis juokas,

bet amžiams išlieka puslapiuos

švelnūs jų žodžiai…

2. Observatorija

Dangaus gaubly –

tas senas pastatas su Zodiako žvėrimis,

negęsta

jo languose sumirgusi šviesa;

ūkų ugny – Uranijos namai,

iš jų atsiveria žvaigždinis laikas,

užmirštas dulkėtas teleskopas

pro šimtmečių miglas

priartina

mėnulio užtemimą Vilniaus gatvėj –

ten sniegas neblizga,

ten praslenka

su kopėčiomis ant pečių žibintininkai,

ten taip tamsu

po švedų antplūdžio,

po broliškų skerdynių, bado, maro;

bet užteka žvaigždynas

virš bažnyčių rūsiuose užmūrytų lavonų –

jį seka šviesios toliaregės akys,

jo nebeužtemdys gaisro dūmai,

jis degs,

kai persenęs Martynas Počobutas

vienas merdės vienuolyne,

sučiupti vildamasis

perregimą skrendančio Uranijos drabužį…

3. Botanikos sodas

Vilniaus šiltnamių gėlės,

egzotiškos, gležnos, sudžiūvusios gėlės,

vėl prasiskleiskit Vilnelės migloj –

aš jaučiu jūsų užmirštą kvapą,

Žano Emanuelio Žilibero gėlės,

plukdytos iš Gardino Nemunu,

šimtmečius perskrido jūsų žiedadulkės,

tykiai lyg šerkšno keras

žydit senamiesčio languose,

išsaugotos mirusio sodininko,

šalną iškentę kaštonų šakos,

Vilnelės užsnigtos kalvos,

sėklos iš svetimų katalogų,

sudygusios Vilniaus dirvoj,

senos vaistažolės, tirpstant pusnynams,

pro atminties mikroskopą…

Ieško lietuviško vardo šarmos augalams

dar studentas Pabrėža,

žvakę užpūsdamas, žvelgia į mus

pro apšalusį Vilniaus langą…

4. Dailininkai

O sargas rakina ir tą auditoriją,

ir nuo molbertų dulkes nuvalo,

gipsinės skulptūros nušvinta saulėje,

žvelgia romėnų ir graikų galvos

Pranciškaus Smuglevičiaus studijoj –

tuoj susirinks mokiniai ir smalsūs miestiečiai,

tegu jie susėda į savo vietas,

tegu piešiniuos, jau nuo laiko pageltusiuos,

įamžina Vilniaus gatves,

kol jų dar neperėjo Napoleono kareiviai,

kol dunkso viduramžių sienos ir vartų

griuvėsiai,

kol joja Antakalniu raiteliai…

Aš noriu regėti draperijų spalvą,

išgirsti studentų kalbas ir juoką,

stebėti, kaip juodbruvas Jonas Rustemas

iš gatvės atsiveda jauną pozuotoją,

kaip šviečia pavasaris dulkių stulpe,

kaip vėl akvarelėj prasiveria vartai,

kaip seno aksomo skiautė

nuo drobės nušluosto

raudoną saulės aliejų…

5. Filomatai

Mes iš viso pasaulio sugrįžtame čia –

į jaunystės universitetą,

iš kalėjimų ir iš tremties,

iš kapų ir miglotų nostalgija didmiesčių,

čia grandinėm sukaustytas skliautų tamsoj

Tomas Zanas išmokė draugystės,

prisiėmęs mūsų kaltes,

atsisveikinant kaktą palietęs mums lūpom,

lyg skulptūros senamiesčio nišose

čia

mūsų seserys ir sužadėtinės,

čia surišo ryški septynspalvė vaivorykštė mus

gegužinėj už miesto,

čia Adomas Mickevičius liko,

nutolus per grindinius pašto karietoms,

čia aistringas ir jaunas jo balsas

dar meldžias

vienintelei –

Lietuvai…

Spindulingas tas metas –

draugystės šventi spinduliai

vainikuoja mums kaktą,

spinduliai lyg erškėčių dygliai tamsoje –

mes sugrįžtam iš tolo,

sugrįžtam

iš mirties ir iš nemirtingumo

į čia –

į jaunystės universitetą…

Žiemos paukščiai

Raskite mano langą,

sužvarbę žiemos balandžiai,

žvirbliai, sniegenos, zylės

iš apšerkšnijusių parkų,

žinią atneškit man,

paukščių balsais

vienatvėje kalbančiai –

šįryt, užmiršus žodžius,

jums duonos trupinius parenku.

Raskite mano langą –

stiklai nuo šarmos dar užakę,

dvelkia pavasario vėju į širdį

skaudus netikrumas,

dega palangėje gal spindulys,

gal ledinė žvakė,

svyra į šviesą žiedynais

baltų pelargonijų krūmas.

Staccato

gal

kris

tie

lašai

nuo

stogų

gal

jau

jie

nestings

gal

tegu

gros

tau

lyg

liutnia

be

stygų

vien

tik

ta

šviesa

nuo

stogų

Vilkdalgi, kvepiantis vasaros vakarą

Vilkdalgi, kvepiantis vasaros vakarą

violetinėj prieblandoj prie tuščios mokyklos,

velniško ilgesio vieniša gėle,

violončelės tirpstančio virpesio

veltui dar gaudomas aidas, nutolus

vilkstinė nesugrąžinamų mėnesių,

vilgančios žvilgsnį mėlynos miglos,

vilkdalgi, žiedlapio šiltas aksome…

Kregždė

Įskrisk

pro mano langą,

upine kregžde,

iš ūko

virš Neries

smėlėtų skardžių,

grįžk plazdėsiu,

grįžk

širdį kiaurai gręžiančia

nerimastim,

kad, akmenis

praardžius,

pramušus

sieną – sutemą,

vėl grakščią

baidarę

vasaros tėkmėj

išvysčiau,

nutūpk

man ant peties dar sykį,

kregžde,

laukiniais mėlynais

sparnais

sušvysčiojus…

Koncertas

Vivaldis ir vėjas, ir vėjas, ir vėjas,

tik vakaro vėjas, tolydžio rausvėjąs,

tik temstančiam parke, prieš iškrentant rasai,

užgrojęs orkestras pajūrio terasoj,

tik debesys, nykiai į šviesą plevenantys,

tik penkios laukinės plasnojančios antys,

tik skraidantys kirai ir kregždės, lyg žymę

paliekantys lakų šešėlį rožyne,

paliekantys čiulbesį tilstančiam largo,

tik ūžiančios bangos, tik žvakės už lango,

tik, žiedlapiams byrant, lig skausmo apėmęs

rugpjūčio jau vystančų rožių kvepėjimas…

Žaislai

Aitvare,

šiaudini paukšti,

vandens ir vėjo malūnėli,

laiveli iš skiedros,

karusele ant ledo,

o, žaislai migloj:

mėnulio vilkelis,

rogutės į stiklo kalną,

sūpynės į dangų,

baltų lelijų vainikas,

molio dūdelė,

sudraskyta

pakulinė

prosenelės lėlė…

Delčia

1

Dar padelsk,

rugpjūčio naktie –

laume su lėliu ant peties,

degant delčiai,

skleisk čia sparnus –

jų laukinis mostas darnus;

šviesiaake,

skaidriai skaudi,

virš tamsių viržynų skrendi,

o ties pat pakriauše gilia

guli kūdikis po egle –

vogčiomis pasupus, apskleisk

jį voratinklių vystyklais:

sumainei anuomet vaikus –

mano vaiko žvilgsnis vaiskus,

tik ne tie žvaigždynai, ne tie,

tik negrįši niekad,

naktie…

2

Nežvelk ketvirtadieniais,

kaip aš nuliūdus skalbiu –

užmirštum geriau

mano žvilgsnį ir nekalbumą:

vis tiek aš ne tavo,

nors mano kūnas apsunksta,

nors ratą aprėži aplink

peiliu arba plunksna,

nors nykiai siaurėja para,

dar sklindančius ratilus

regiu šviesiame ežere,

dar verpiu voratinklius,

dar senos laužavietės

užželia pelkių našlaitėm,

dar šypsnį lyg šydas

man paslepia mašalai…

3

Tos liepos,

ant kurių slapčiom

dar supas laumės,

tos senos miesto liepos

mėlynoj migloj,

kol ašaros

nakties lietaus

lengvai nuplaunamos,

kol sniegdraba

dar tų krantinių

nenuklojo,

tas tiltas

vaivorinis tiltas

per Vilnelę,

po juo dar gręžiant

plaukus temstant –

skaidriai krinta

lašai į vandenį,

tyku

net kregždė nelekia, –

širdis tik priima

mėnulio šviesų intaką…

4

Stogai įkaitinti

(o ežeras Laumėnuos!),

iš kaminų, kiemų, kloakų

teka mėnuo –

trys skepetuotos kaimo moterys skvere,

trys mėlynakės senos laumės vakare

dar tykiai šnekas,

kol žemai pakibęs mėnuo

pakvimpa liepžiedžiais

(o vandenys Laumėnų!)…

Paukščiai

1. Pelėda

Nušovė tėvelis pelėdą.

Nušovė tėvelis, nušovė motinėlė,

nušovė visi vaikai pelėdą.

Kol dar nebuvo žemynų,

milžiniškom akim

apžvelgei plotą nežymų

ten, kur turėjom užgimt.

Tu – priešistorine motina,

tu – išmintie namų,

tavo sparnai dar šarmoti,

juos dar sapnuos menu.

Kuo man tave prišaukti –

nemiga, netektim,

prūsų šventoji paukšte,

ūkaujanti naktim?

2. Aitvaras

Vidury lauko grūšelė žydi.

Alelium kalėda, grūšelė žydi.

Tona grūšelėn žvakelė dega.

Alelium kalėda, žvakelė dega.

Juodas paukšti

po laukinės kriaušės

žydinčiu medžiu,

degant vaško žvakėms

ten, paežerėj,

nakčia prie pelkės,

glostau tavo plunksnas,

vėjų sušiauštas,

padėk, meldžiu,

juodas paukšti

po laukinės kriaušės

pūvančiu medžiu…

Juodas paukšti kryžkelėj,

tebuvo pelkė

iš pradžių –

jos žaltvykslę

dar vejuos tamsoj;

dumblynų senas dieve,

nebijau tavęs –

ugninio viesulo,

nuo jo pradžius

mano šlapias kūnas,

kibirkštim tebuvęs

iš pradžių…

3. Gulbė

Žiūriu žiūriu – ir išvydau

savo dukrelę besėdinčią,

savo sūnelį besupančią,

šilkų skarelę beryšinčią,

aukso knygelę beskaitančią!

Kam sudeginot mano sparnus?

Aš vis tiek rasiu numestą plunksną

lango nišoj ar vinkšnos paunksnėj –

oras mėlynas ir sraunus…

Nepririš jau prie žemės manęs

joks medžiotojas, joks karaliūnas,

įsitrauks tik dangus kaip liūnas,

pulkas lėkdamas plunksną numes…

Ir tik vienas mažas sūnus

duos man žmogišką plakančią širdį –

prie jo lopšio suklupus, aš irgi

jį apgobsiu sparnais, kol užsnūs…

4. Gegutė

O ir atlėkė trys raibos gegės

Vidur tamsios nakties…

Iškukuok man, lemtie, balsu

visa tai, ką dar lošiu gyvenimu,

išklausysiu tave, nors baisu,

lietui kliokiant lyg kraujui iš venų…

Kam kukuoji namie lyg kapuos?

Aš dar atmenu, atmenu mirusius,

prieš šventus jų paveikslus klaupiuos,

dar nė vieno iš jų neužmiršus…

Vos pražydus tamsoj obelims,

net laukinė širdis nurimsta.

Kai jau nieko man nebeliks,

pakartosiu nors tavo riksmą…

5. Juodvarniai

Jie nunešė seserį

į didelę girią,

pasodino į eglės viršūnę,

atsisveikino ir paliko…

Dvylika mano brolių,

kurių niekuomet nesurasiu,

dvylika mano brolių,

kurių niekuomet neregėsiu –

vien tik pačiam jauniausiam

dar siuvinėju marškinius…

Dvylika mano mėnesių,

kurių vien šviesa pro langą,

dvylika lauko žvaigždynų,

kurių niekuomet nepasieksiu,

patį rūgščiausią obuolį

naktį slapčia nuraškius…

Kęstutaičiai. Restauracija

1. Patrikas

Žydi slyvmedžiai Gardine,

jaunas Kęstučio sūnau,

dingęs ūkuos Gedimino anūke,

gintaro dūmais

kvepia medinė pilis ant Nemuno skardžio,

šlama lazdynai,

naktį niūniuojant žvejams,

niekam nežinomas kunigaikšti,

tykiai nujojęs į nebūtį,

kupinas nuoskaudos,

skriaustas likimo

pasiuntiny nuo pagonių,

bergždžios derybos

Čekijos auksu tviskančioj menėj,

nekrikšto tėvo klasta, –

Patrike, paaugliui broliui

perleidęs saulės karūną,

tau tepaliko

kaulinės mažos šachmatų figūros

Trakų pily,

šaltas šarvų žvilgesys, arbaleto strėlės.

2. Vaidotas

Gynęs liepsnojančią Kauno tvirtovę,

klupęs po jos griuvėsiais,

prislėgtas kryžium

karžygiškas belaisvi,

irgi nuėjęs į ūkaną,

įgula žlugo,

bokštai įgriuvo,

pelenus vėjas išpustė,

raudas ir giesmes audros išsklaidė,

kur man tave surasti,

kaip man tave nupiešti –

be padūmavusio šalmo,

be lokenų,

be sidabrinių pentinų;

gal tik Neries ar Nemuno dugnas

tavo atvaizdą saugo,

gal tik akmens sviedinys muziejuj

atmena mūšio didybę,

grįžk ir išlik nors griuvėsiuos ir dūmuos, –

debesys tvenkias,

gūdžiai dvi upės srovena.

3. Butautas

Diemedis, naktį kvepėjęs po langu,

mažas sūnus, tavęs verkęs per sapną,

Grįžulo Ratų žvaigždynas,

ranką su žiedu ir špagą nuauksinęs, –

kaip tai užmiršti,

hercoge Henrike,

stovintis Prahoj ant tilto,

sklaidantis prieblandoj knygą, –

nuo išdidumo lig išdavystės

tik žingsnis,

žingsnis nuo Lietuvos

melsvo ir žalsvo erdvėjimo

lig svetimšalio miesto triukšmingos aikštės;

nyks neapykantos šaknys,

Butaute,

melsis vienuoliai už tavo sielą

Prahoje, švento Tomo bažnyčioje,

tėvas lyg stabas tylės,

krūpčios broliai ir seserys,

vysis per sapną sūnus

Grįžulo žvaigždę.

4. Vytautas

Verk, Julijona, –

Trakuos jis miršta, nukritęs nuo žirgo,

ašarok, senas Jogaila,

ūkanom niaukis, lietuviška žeme,

sprinkit rauda, karaimai, totoriai,

unkšk, juokdary, susirietęs į kuprą,

staukit, skalikai, –

išmuša gedulo varpas,

klaupiasi Krokuvoj pasiuntiniai,

spindi vogta karūna,

Vytauto akys

žiūri iš Trakų nublukusios freskos, –

ten spinduliavimo centras,

prarastas kapas po katedra,

kūnas po karo vėliavom,

Žalgirio kraujas,

sakalo klyksmas,

žalvario, molio ir sniego karalių

titnago kirviai,

laužo liepsna, mums užgrūdinus širdis

amžiams.

5. Miklausė

Ežero raibuliuos ištirpo

tavo laukinis vardas,

Trakų pirmagime kunigaikštyte, –

balkšvas lelijų vainikas,

žalios vandenžolės,

bokšto lange su smailėjančia arka

stovi, atgręžus mums nugarą,

rusvos įskilusios plytos įrėmina

blunkantį tavo paveikslą,

mažos dar tavo seserys

ten, angos gilumoj,

liejas į melsvą miglą,

žalzganą šaltą spindesį, –

o ežerynai,

nykstantys tėviškės vandenys,

gluosnio šventume, slankos šventume,

dieve, esąs vandeny,

cerkvės tamsoj prieš ikonų nykumą

virpčiojant vaško žvakelėms,

Tverės kunigaikštiene Marija.

6. Tautvilas

Ąžuole, virsk vėl Tautvilu,

griūk vėl prie Vilniaus pilies

nebesugriaunamų sienų,

savo krauju apšlakstyk

žemę su protėvių kaulais,

tamsžalėm savo šakom apglėbk

našlę ir mažą jo dukterį,

ąžuole, duok gaivalingos gyvybės

įkaitui, iš vienuolyno sodų,

iš akmeninės kryžiuočių tvirtovės

reginčiam tėviškės tekančią saulę,

amžinu šlamesiu naktį maldyk

kerštą ir klastą,

kai žaliaakis lyg lūšis,

Konrado vardą priėmęs, jis

kirvį slapčia bučiuoja,

ąžuole, duok jam šakų vainikui,

lapų blizgėjimo mirusiam duok, –

kai Karigailos galva, pasmeigta ant ieties,

kils, teatgis jis, nuožmūs stovės jie

brolis prie brolio.

7. Danutė

Motina be sūnų ir dukrų,

saulėta obelie be vaisių,

žydinti Mazovijos žemėj,

mažą tave kryžiuotis krikštatėvis

apgaubė juoda komtūro skraiste

tartum prakeikdamas –

įpėdinių nelauk

tu, bevaike motina,

glostanti tavo ranka

Vytautui šluostys ašaras,

Krėvai krauju pasruvus, –

prieglobstis bėgliui,

darkart

motiniškas tavo glėbys

gelbės brolvaikį Mykolą,

Trakuos nužudžius Žygimantą;

kvepia medum ir vasaros vaisiais

tavo įšildyta menė,

prarastą pilį, vaikystės pokylio šurmulį,

motinos balsą menantis

tavo paguodos žodis.

8. Žygimantas

Tau po Vilniaus katedra,

tavo graudiems palaikams

uždegu žvakę, dedu

neužmirštuolių puokštę, –

sunkiasi kraujas

iš sukapoto kūno, vežamo rogėse,

kraują nuplauna gimtojo ežero vilnys,

mažas Žygimante,

jie nukeliavo į rūką –

Patrikas, Vaidotas, Butautas,

Trakų koplyčios vaiduokliai,

jų niekados neregėsi,

krebžda meška į duris

kruviną kovo sekmadienį, žydint verboms,

šieno vežimams dardant į pilį,

veržias žudikai –

būk jų bausme

tu, paskutinis Kęstučio sūnau,

Vytauto broli,

miegantis prarasto kapo

paunksnėj.

9. Ringailė

O Kęstučio jaunėle

ežero sraigių karoliais,

laisve padvelkus belaisve,

jojanti nuo Malburgo,

jauno Mazovijaus vyskupo

Henriko lydima, –

girių glūdumoje

galvas suglaudžia jūsų žirgai;

o, kaip žydi šermukšnis

saulėtam skynime,

vilnija šviesūs tavo plaukai

kalavijų ir kryžių šešėly,

dar tebelaukia žudikai,

gūdžios vestuvės: jam – ragas nuodų,

tau – kelias ir kruvinas posūnio kirtis,

kapas Moldavijos tyruos, bet

gintaru spindi gyvybė

kruvinose viduramžių kronikose,

o, ši svaigi akimirką –

jojat namo iš kryžiuočių,

žirgas prie žirgo.

Žąsys

Girdi? Viršum Kotrynos bokštų naktį

sukliko žąsys ūkui, liūčiai, vėjui.

…Pravėriau langą ir tamsoj stovėjau,

lyg žemės amžinos traukos netenkanti.

Žiemot mane paliekančios, laimingai!

Laukinės širdgėlos klyksmu paguoskit,

suleskite šermukšnių juodas uogas,

pabirusias senamiesty per miglą.

Ko visa pralekia ir dingsta vėjuos?

Ko žiburiai jus blaško?

Kaip kasmet –

meldžiau, kad šviesią plunksną man numestumėt,

pravėriau langą ir tamsoj stovėjau…

Vaizdas pro langą

O vaizdas pro langą

sidabriškas lyg gobelenas,

išaustas iš prieblandos,

ūkas apgobia jį, leinas

ir kreivas šešėlis

– pažinsi žiemojančią obelį:

čia, Dominikonų šikšnosparniams miegant,

apgobiant

melsvėjančiai ūkanai plaukus,

iš laiko išmelsk

vienatvę –

ir langą apraizgantys ledo erškėčiai

kasnakt vis tankės,

kol išvysi: iš pilkšvo, iš melsvo,

iš žydro

išaudė tau apsnigtą kiemą, kur šviečia

pro medžių kamienus

pirma vakarinė žvaigždė.

Žiemos lietus

Hiacintais kvepia man sniegas,

hiacintais – žiemos lietus,

neatims man tavęs jau niekas,

vėl jaučiu tuos žvilgsnius šiltus,

vėl jaučiu tavo lūpas ant pirštų,

jų švelnumo jau nieks neatims –

tarsi neganda mudu supirštų,

tarsi tapčiau tavo lemtim.

Tarsi žvakė neužgesintas

nebylus dialogas nakčia –

kvepia nemiga hiacintais,

hiacintais kvepia kančia.

Baltoji naktis

Būsiu tave išsibūrus,

Nes šitaip nebūna.

Būsiu lyg žvaigždę

Tave į širdį priėmus.

Žydi baltoji naktis,

Trim baltais bijūnais.

Žiūri baltoji naktis

Iš juodmedžio rėmų.

Žvelgia baltoji naktis

Iš sublizgusios upės.

Sunkias baltoji naktis

Pro alksnių kamienus.

Būsiu ištirpus tavy,

Į tave įsisupus,

Būsiu prie tavo krūtinės,

Lyg būčiau namie.

Saulėgrąža

Saule, šokanti kalne

Laužų liepsnom aukštyn,

Renkanti kukalių puokštę

Žemės pakrašty.

Saule, tarp paparčių

Plyksinti ugnim kuplia,

Plaukianti vainikų ratilais

Nakties upe.

Saule, besirengianti

Rausvai, žydrai, žaliai,

Gulanti aukštielninka

Rasos šventoj žolėj.

Saule, auganti

Su aukso obuoliu delne,

Nokstanti tamsoj

Akių šviesa kasdienine.

Sidabriniai debesys

Tik sidabriniai debesys,

tik sidabriniai skaidrūs debesys,

aukščiausi iš visų, virš žemės sklandančių,

padovanoję

vidurvasario tylą –

sielvarto ir džiugesio dienojimą,

liepsnos eilėraštį, rimavimą krauju,

tik skaidrūs debesys,

spindėję virš galvos,

kai tu tokia viena tamsoj atrodei,

kai audei

šviesą vėjinio malūno sparnui, burių drobei,

tik sidabriniai debesys virš atloštos galvos,

tik debesys.........................

Elnias devyniaragis

Iš tūkstantmečių gūdumo elnias devyniaragis

Kalėdų dainoj ir sūduvių kunigaikščio kape –

jis grįžta, sutirpus ledynams,

pirmykščio dangaus neberadęs,

pritrenkęs kanopų bilsmu ir ragų galybe kraupia.

Iš tūkstantmečių gūdumo atbėga,

šviečiant akmens

amžiaus mėnuliui –

apkaustytas žalvariu ir sidabru

geriamas ragas ant mirusiojo krūtinės –

sakmes

skleidžia taurės apkalai,

ir vidurnaktį vėl skaidru.

Iš tūkstantmečių gūdumo elni mėnuli,

ne šiam

pavasariui švietęs –

lyg būtų baltų dangus atsidaręs,

didžiulių ragų spinduliai mus apgobia,

ir spindi iš žemės

mėlyno stiklo akis,

šuoliuojančių elnių sidabras.

Kernavė

1

Svaigi rudens šviesa

nuo Kernavės piliakalnių,

lyg radus elnio ragą –

ją lėtai geri,

lyg begalybėje

širdis iš rūko plaka,

už skardžių veriasi erdvė –

rūke ėriukai,

avių banda, atklydus vakare,

kur dunkso

palaidotas piliakalnių papėdėj

miestas –

iš oro bokštai jo,

stogai iš lapų aukso.

iš gaisro atšvaitų šlaituos,

o tu semies

gyvybės amžino vandens

iš nugramzdintų

į laiką šulinių,

nežinomais vaiduokliais

tau mirga slėnis,

tavo balsas vis skardyn

nuo Kernavės piliakalnių,

bet aidas uokse.

2

Regėsi: Traidenio auksinė prasmegusi sostinė

tau tviska rudens spinduliavime – ūkanų slėny,

senovinės raguvos, griovos vėl pilnos šviesos,

vėl leisies nuo skardžio žemyn,

lyg sapnuodama sėlinsi

link mirusio miesto, kurio nebeliko –

tik plynaukštė,

tik medžiai ugny,

tik vytinė dar treša rėvoj,

piliakalnių erdvės tau veriasi vėl sopuly,

ir šviečia po žemėm karių paauksuoti šarvai.

Regėsi: Neris su brastom ir dangaus begalybė,

virš pelkių liepsna –

teks tarpekliais, jų vingiais atjoti,

lyg skelbtų valdovą – deglai vis dar blaškos pily,

lyg vėl kunigaikštis sušauktų čia

prūsus ir jotvingius.

3

Broliai ten, broliai – Svelkenis, Sirputis,

trys iš jų mūšy jau žuvo,

šiurpu

šaukti vardais nuo piliakalnių –

miega

vyrai Traidenio – jiems gera namie,

grįžę iš Saremos, Daugpilio, Aizkrauklės

ilsis kariai, bet jų miegas beaistris –

tik ąžuolai, įšakniję ir stiprūs,

gobia čia žiemgalius, jotvingius, prūsus,

skundžias tik vėjas, pakriaušėmis ošiantis,

mirga tik laiškas pro rūką ant tošies.

4

Mergaitė be vežėjo skries sidabro vežime

geltonų lapų, obuolių prikritusia žeme,

per miegantį miestelį pravažiuos, pradings rūkuos,

rusvus šlapius lyg lapai plaukus prietemoj šukuos,

pro rūką pažiūrės Traidenio dukros akimis,

kas atpažins ją sutemoj – šviesoj jos neatmins,

tik šventos liepos oš,

plazdens migloj vandens dvasia,

pakrantės akmenis palies Neries vilnim vėsia –

viršum miestelio šmėkštels

krintančios žvaigždės žyme

mergaitė iš piliakalnių sidabro vežime.

5

Piliakalnis plynas, tik stūgauja vėjai,

ant šlaito užvirtusi kerpėta kerplėša,

o tu ten užkopus į rūką stovėjai –

atrodė, kad verksmas krūtinę tau perplėš.

Matei, kad viršūnėj tik lapkričio juodalksnis

ir jį apsivijęs liepsnotas ožekšnis,

jo lapai šalnų palytėti, auksinis

tas vaizdas vyzdy, tau ilgam jo užteks.

Ožekšnis ugniniais nuodingaisiais vaisiais –

lyg būtų aptėkštas visų nužudytų

genties kunigaikščių krauju, lyg juosvaisiais

šešėliais kuždėtų, tau likęs širdy.

Vytis

Lekia heraldinis raitelis,

baltas šarvuotas raitelis,

antkapių raitelis,

antspaudų raitelis –

Žalgirio vėjus

pučiant į veidą jaučiu,

per šimtmečius dar neatvėsusius,

liepsną tėvynės laužų dar jaučiu,

gedulingą ir aitrią;

vėliavų audeklas –

Žalgirio kraujas,

lagerių kraujas

vilnija vėjuose –

pralekia švytintis Vytis virš Vilniaus,

pasagos išskelia žiežirbas,

žybteli saulėj sužvilgęs

jo kalavijas,

jo skydas su kryžium –

už laisvę kariauja

tas sidabrinis karys,

tas prosenių viltį pagerbęs

raitelis –

senas Traidenio, Algirdo, Vytauto

herbas.

Trys gulbės

Trys gulbės,

skrendančios į kitą tūkstantmetį,

trys gulbės

virš pavasarinės deltos,

virš Rusnės, virš salos,

kai vėl nutrūkstantį,

užkimusį jau balsą

gniauži veltui,

aukštai

virš pamario baltų erškėtrožių,

lyg potvyniui

gegužės saulei plūstant,

virš pievų,

virš vandens sparnus išskėtusios

plasnoja gulbės trys

į kitą tūkstantmetį.

Per pūgą

Priešaušry per pilnatį,

per pūgą,

per Mėnulio užtemimą

plaukė debesys,

tamsiam mieste mačiau

tik vieną šviesų stoglangį,

dieną užpustytoj gatvėj

sutikau gal klouną,

gal mimą,

gal vaikystės dvasią,

jam iš tolo sušukau – –

palauk, sustok.

Sidabriniai debesys

Vasaros pavakary

sidabriniai debesys

tuoj

po saulėlydžio,

vaiskūs plunksniniai debesys,

blausiai žydri

su sidabrišku

atšvaitu,

žvaigždės sužimba pro juos, –

jie šiauriniam

dangaus pakrašty

prie zenito,

nyksta šešėliai,

sutemsta,

virš mūsų

tik ledo kristalų švytėjimas.