Salomėja Nėris

Eglė Žalčių karalienė

Pasaka-poema

Skaitmeninta iš knygos:
Salomėja Nėris. Eglė Žalčių karalienė. Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961.

ISBN 978-5-430-05912-5

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

EGLĖ DUODA ŽODĮ…

Lenktyniuoja, raitos

Bangos ties krantu. –

Trys žvejų mergaitės

Sukasi ratu.

Jas rausvai nudažo

Saulė leisdamos. –

Krykščia jos ir grąžos

Ligi sutemos.

– Jau saulelė miršta!

Šokim iš vandens!

Laumių ilgi pirštai

Tuoj bangas kedens.

Juosta vandenėlis –

Oi nyku, baisu!

Laumės undinėlės

Griebia už kasų!

Šoka vyresnioji

Iš bangų smagiai;

Šoka ir antroji,

Rengiasi skubiai.

Eglė tik jauniausia

Vandeny dar vis:

Baltą veidą prausia,

Taškos lyg žuvis.

– Egle, nebelaukiam!

Einava namo!

Slibinai atplaukia,

Veizėk, sutemoj – –

Gąsdina ją sesės. –

Šoka ji staiga

Ir kasas šviesiąsias

Gręžiasi nuoga.

Marškiniais jau velkas, –

Klykteli balsu. –

Kas? Nejaugi vilkas!

Ir visom baisu.

Stebisi mergaitės,

Žiūri visos trys:

Tūno susiraitęs

Marškiniuos žaltys.

Pagalį vyriausia

Tveria į nagus;

O žaltys ją klausia –

Kalba lyg žmogus:

– Gražumu pamesiu,

Mušti nereikės –

Jeigu tavo sesė

Už manęs tekės.

Eglė – ta švelnutė,

Nuotaka jauna –

Ji skirta man būti

Mylima žmona.

Seserys atšoko:

Jo nebišvaryt!

Nebėra čia juoko.

Kas gi, kas daryt?

Vakaras ant lauko,

Vakaras visai. –

O bangose plauko

Kruvini gaisai.

– Tu pasižadėki! –

Ėmė jos šnekėt. –

Pažadai tie – niekis,

Tau nereiks tekėt!

Tai ne bangos marių

Kuždas paslapčiom –

Eglė žodį taria

Lūpom drebančiom. –

O seselės juokias:

– Sąlyga gera!

Judviem susituokus –

Bus graži pora.

– Prižada – tekės ji, –

Marškinius palik!

Pas tėvelį tiesiai

Piršlėmis atvyk!

Ir žaltys bekojis

Dingsta sutemoj. –

Seserys kvatojas,

Eidamos namo.

Eglė net pamiršo:

Kas gi betikės,

Kad žaltys jai piršos,

Kas už jo tekės?

PAGROBTA

Trečiądien seselės,

Broliai devyni

Iš laukų pirkelėn

Bėgo tekini.

– Pažiūrėk, tėveli,

Egle, žvelk ir tu,

Kas tenai iš kelio

Suka į vartus?

Landūs neregėti

Renkasi svečiai:

Vartuos, palei klėtį

Rangosi žalčiai.

Niekur nematyta,

Auksu nulieta,

Slibinais kinkyta

Rieda karieta.

Eglė nusigando:

Atmena pati,

Kaip žadėjos andai

Būt žalčių marti.

Kam tada kvatojos?

Eglei neramu –

Bijo kelti kojos

Iš tėvų namų.

O žaltys didžiausias

Šliaužia pro duris,

Mandagiai paklausęs:

Gal neišvarys?

Jis marčios atvykęs? –

Jūra ten gili – –

Laukia ten jaunikis

Gintaro pily.

Laukia karalaitis

Nuotakos dailios. –

Jam nerūpi kraitis,

Jam nereik dalios.

Jam pasižadėjus

Eglė, jų dukra.

Kur ji pasidėjus?

Ar čia jos nėra?

Klėtyje margojoj

Eglė paslėpta.

Veidelius vagoja

Ašara karšta.

– Neraudok, dukrele,

Sriūbauti paliauk:

Gal nereiks tau kelio

Tolimo keliaut.

Ar žvejys jau senas

Būtų be galvos?

Oi, žalčiams jis meną

Gudrų sugalvos!

Tėvas ją ramina,

Glosto petelius

Ir apgaut ketina

Įkyrius piršlius.

Baltą žąsį kelia

Aukso vežiman:

Vežkitės martelę,

Dukružėlę man!

Štai per mišką traukia

Žalčio karieta, –

O gegutė šaukia

Tartum apduota.

Jie, girdi, vežąsi

Ne martelę, ne, –

O tik baltą žąsį

Aukso vežime.

– Ku kū! Jus apgavo

Senis apsukrus:

Jis dukrelę savo

Paslėpė nuo jūs.

Ir žalčių vežimas

Dunda atgalios. –

Jokiais apgavimais

Jų nebsuvilios.

Atūžia nuo miško

Įžeisti žalčiai;

Vėl į kiemą pyška

Nelaukti svečiai.

Eglė tėvą klausia:

Kas gi bus dabar?

O žalčių vyriausias

Į duris: bar bar!

Mes ilgiau nelauksim –

Eglė dar pas jus! –

Pulsim ir išsmaugsim

Tėvo galvijus!

Pulsim, sudraskysim

Jo naujus tinklus,

Jei dar vieną sykį

Mūsų nepaklus!

Šiandien visą sodžių

Galim išvaikyt,

Jeigu duoto žodžio

Eglė nelaikys.

Tėvas atsiduso:

– Kas gi bedarai?

Jei dukrelė jūsų –

Vežkitės! Gerai!

Veda jiems avelę,

Baltą lyg puta –

Į karietą kelia;

Supas karieta.

Nieko nebelaukę

Vieškeliu nupyška.

O gegutė šaukia

Skrendantiems per mišką.

– Ku kū, kraivežėliai!

Ku kū, apgauti!

Jūsų ratuos vėlei

Sėdi ne marti.

Ku kū, ne martelė

Ratuos įkelta!

Ku kū! tik avelė,

Tik avis balta!

Kruvinais liežuviais

Švaistos it kardais: –

Kas ant kelio – žuvęs!

Rangosi žiedais.

Kam nelaiko žodžio

Uošvis nė marti!

Dunda vėl į sodžių, –

Vartai užkelti.

Triokšt! – vartus išlaužia

Ir tvoras naujas.

Per kiemelį šliaužia

Šnypščianti gauja.

Švaistos apie langus, –

Beldžias į duris, –

Jau ant stogo rangos, –

Kaminu įkris.

Eglė nusiminus

Taria į kitus –

Byra sidabrinis

Ašarų lietus:

– Kam žalčių jums tūžį

Kęsti dovanai?

Ta dalia dalužė

Skirta man vienai!

Puoškit mane, sesės,

Nuotakos kyku

Ir kasas šviesiąsias

Pinkit vainiku.

Dėkui tau, tėveli,

Kad užauginai,

Kad valužę valią

Man davei jaunai.

Sesių raudos lydi

Eglę durų link…

Ją žalčiai išvydę

Pinasi aplink.

Į karietą kelia…

Pagrobta jinai! –

Viesulu į kelią

Skrenda slibinai.

Broliai – vyrai niūrūs – –

Kerštas jų veiduos.

Vejas ligi jūros, –

Sesę atvaduos!

Tik staiga sustingo,

Apmirė visi:

Karieta pradingo

Jūros ūžesy.

Ties bangom nutįsęs

Juodas debesys…

Dar laivais jie vysis, –

Bet vargu pavys.

BALTIJOS DVASIA

Laumės Vaivos juosta

Vingiais išausta –

Lig žvejų pat uosto

Spindi nutiesta.

Narstosi bangelės

Jūrų gilumon.

Vaivorinis kelias

Mirga tolumon.

Skendi bokštai rūmų –

Gintaro pilių. –

Žengia karaliūnas

Saulėtu keliu.

Dėkui, mylimoji,

Žodį, kad laikai!

Štai mums jūra moja, –

Jūros mes vaikai.

Tu matai ten toly?

Ne kalnai bangų. –

Joja mano broliai

Ant širmų žirgų.

Jūra, nesiskųsi,

Štai tau ir marti! –

Aš tikiuosi, būsim

Dailiai sutikti.

Močia rūpestinga

Lepina mane: –

Lobių jai nestinga

Ir laivų dugne;

Daug jų nuskandina

Audros vandenuos – –

Pamergės undinės

Jų dainas dainuos.

Eglę už rankelės

Vedasi tolyn – –

Vaivorinis kelias

Neriasi gilyn.

Jūra liaunas ūžus, –

Saulės nebmatyt…

Tai jisai ne šliužas!

Ne bjaurus žaltys!

Lieknas ir išbalęs,

Jaunas, išdidus, –

Garbanos jo žalios, –

Žilvinas vardu.

Žilvinas jo vardas –

Baltijos dvasia.

Aukso žalčiu nardos

Plieno bangose.

Kai žvejai paklysta

Jūroj per audras, –

Jis tik vienas drįsta

Kelią jiems surast.

Įžūliem drąsuoliam,

Kur dievų nebos,

Bangos šaltą guolį

Smiltyse paklos.

Priešmirtinio šalčio

Skraistėm apsiausti,

Pamatys jie žalčio

Veriančias akis.

Bet nūnai toks geras

Eglei! Nuostabu!

Žalio šilko skaros

Supa juos abu.

Eglė spindi, kaista

Džiugesio jausmu.

Nors labai čia keista,

Bet drauge ramu.

Sako jis: – Tą kartą

Tu mane šaukei,

Kai, brolių nubarta,

Pajūry verkei.

Ašarėlės sūrios

Krito vandenin – –

Jos mane užbūrė

Kerinčia ugnim.

Tuomet nusibodo

Man draskyt tinklus,

Nežabotus jodyt

Viesulus aklus.

Baltijos aš vėjas,

Jūroj gyvenu. –

Aš tavęs ilgėjaus

Daug naktų, dienų.

Akys man ištįso – –

Ak, tu pas mane!

Supsiu tave visą

Meile ugnine!

Turtų man be galo,

Jų nesuskaitau. –

Perlais ir koralais

Puošiu kaklą tau.

Liemenį apjuosiu

Aušrinės plaukais.

Žuvys kelią šluos mum

Šilko pelekais.

Jūrmergės undinės

Tau kasas šukuos.

Žvaigždės deimantinės

Sumirgės plaukuos.

Žėri žalčio rūmai, –

Gintaro takai – –

Juos vynioja dūmai

Kaip žalsvi rūkai.

Žuvys ir žuvelės

Šmėkščioja būriais,

Nešinos žvakelėm –

Jūrų žiburiais.

Krištolinės taurės –

Indai puotai skirti. –

Meškos baltagaurės

Kojom atsispirti.

Žvaigždės jūrų guoly

Švysčioja veidan,

O varpai skenduoliai

Dindi: dan dan dan!

Klostuos šimtaraščiuos

Migdosi diena.

Eglė susimąsčius,

Tarsi ko liūdna.

Ko širdelė plasta,

Kas gi ją supras?

Kam laivai tie skęsta,

Žūva per audras?

Iriasi nuo kranto

Vasaros naktis – –

Žilvinas supranta

Jos visas mintis.

– Tebūnie, Egluže,

Taip, ko nori tu, –

Te laivai sudužę

Negraudins krantų.

Tau prisiekiu vaiko

Ašara tyra:

Jūra nuo šio laiko

Bus visiems gera.

Saulėje sužibus,

Žais ji vandenim – –

Baltija rami bus,

Kol tu su manim.

ŽEMĖS ILGESYS

Slenka, bėga metai

Kaip giedri diena.

O dukters nemato

Tėviškė sena.

Eglė laimingiausia

Iš visų marčių:

Ji nelieja gausiai

Ašarų karčių.

Čia ji karalienė

Mėlynų bangų, –

Čia ji naktį dieną

Saugoma sargų.

Jai kiekvienas draugas, –

Ji visiems gera.

Trys sūneliai auga

Ir viena dukra.

Eglė jiems dainuoja

Daug skambių dainų,

Kaip močia senoji

Siuntė raut linų.

– Pasakyk, mamute,

Kas gi tie linai?

– Kaip ir jūs akutės,

Žydi mėlynai.

Daug dainų dainavo

Neprašyta ji:

Apie grėblį klevo

Išrašytąjį;

Apie debesėlį,

Plaukiantį dangum;

Apie bitinėlį,

Kvepiantį medum.

Dainos nenubosta

Žemės tolimos –

Kaip sidabro juosta –

Kraitinė mamos:

Žydras tulpių raštas –

Močios palaikai – –

– Mama, kur tas kraštas?

Stebisi vaikai.

– O, mieli vaikeliai,

Jis toli, tikrai!

Ten, kur palei kelią

Svyra jovarai.

Žemė ten gimtoji, –

Tėviškė mana!

Ten dabar kvatojas

Šienpjūvio daina.

Žilvine, žalteli,

Leiski, leiski mus

Į tėvelių šalį

Aplankyt namus!

Devyni jau metai,

Ne viena diena, –

Kaip dukters nemato

Tėviškė sena.

Saulės aš pasilgau,

Kvepiančių barų – –

Man be galo ilgu

Brolių, seserų.

Žilvinas niaurus toks.

Kodėl? Nežinai.

Mylimas, nerūstauk –

Juk ne amžinai!

Kregždele ji skristų,

Plauktų ji gulbe. –

Vyras nebedrįsta

Eglės atkalbėt.

Ir vaikus ji vedas

Žemėn per marias, –

Ir sugrįžti žada,

Kada jis norės.

Žilvinas neširsta,

Mąsto neramus, –

Eglei kaip užkirsti

Kelią į namus.

– Eikite, nesvarbu, –

Sako, – ryt, poryt. –

Tik pirma tris darbus

Duosiu padaryt.

Kurpės štai, Egluže,

Sudėvėki jas!

O kai bus aplūžę,

Gausi vėl naujas.

Žilvinas tai žino –

Eglė nusivils:

Kurpės geležinės –

Niekad nenudils.

Jau ir Eglė mato –

Jų nesudėvės,

Nors ir šimtą metų

Jas kasdien avės.

Pamary žiniuonė,

Žinoma seniai. –

Eglė siunčia ruonį –

Ką patars jinai.

– Minsi jas be galo, –

Sako, – nepadės,

Kolei ant priekalo

Kalvėj pagruzdės.

Ruonis prie tos kalvės

Nuplaukė risčia.

Kalvis raudongalvis

Jai padėjo čia.

Žilvinas neširsta, –

Mąsto neramus,

Kuo būdu užkirsti

Kelią į namus.

Duoda jai kuodelį –

Balzgani šilkai.

Lig pirmų gaidelių

Jį suverpt – niekai.

Bet šilkai nemąžta –

Naktys dienos trys. –

Kas padės šią naštą

Nuo pečių nurist?

Eglė siunčia ruonį,

Tegu sužinos,

Tepaklaus žiniuonės,

Raganos senos.

– Susikurk ugnelę, –

Pataria jai ta, –

Mesk į ją kuodelį, –

Ir bėda baigta!

Eglė tik pamatė,

Baigiant šilkui degt,

Kaip ugny gyvatė

Raitėsi juoda.

Vyras kitą dieną

Ką gi bedarys, –

Duoda jai dar vieną

Darbą padaryt.

– Išsikepk ragaišį,

Neik be jo tenai!

Kokios būtų vaišės? –

Tu pati žinai.

Indai kur nudėti,

Suslėpti giliai.

Tiktai vienas rėtis

Kėpso nuošaliai.

Ėmus rėtį šitą,

Kiaurą nemažai, –

Reikia įmaišyti

Ir iškept gražiai.

Eglė nesikrimto, –

Greit išsivaduos:

Senė metų šimto

Patarimą duos.

JIE PRISIEKĖ

Eglei skruostuos žydi

Spindulys jaukus – –

Žilvinas palydi

Žmoną ir vaikus.

Krantas. Eglė žino

Čia visus kelius.

Vyras ją graudina

Skausmo žodeliu:

– Išeini tu drąsiai,

Vejama dalios. –

Tik ar besurasi

Kelią atgalios?

Vėjas geležinis

Pučia su ledais –

Tai iš tos tėvynės,

Kur pasigedai.

Žmonės ten gyvena

Tamsūs ir pikti;

Pražudys jie mane,

Žūsi tu pati.

Kuo vardu žaltys, ten

Jei kas paminės, –

Nebepamatysit

Niekados manęs.

Neberasit kelio

Gintaro pilin – –

Veltui kris vaikelių

Ašara gaili.

Kai devintą sykį

Saulė nusileis,

Jūs prie jūros grįšit

Tais pačiais keliais.

Prieš bangas sustojus,

Šauk mane vardu. –

Bangos tekartoja

Tūkstančius aidų.

Jeigu gyvas būsiu, –

Pieno kils puta.

Jei klastingai žūsiu, –

Kraujo kils puta.

Tardami sudievu

Paskutinįsyk,

Jie prisiekė tėvo

Vardo nesakyt.

GRĮŽIMAS TĖVIŠKĖN

Pamariu pareina

Eglė su vaikais. –

Visi traukia dainą,

Žengdami laukais.

Smilgos, ramunėlės

Linksta pakelėm. –

Ir vaikų galvelės

Marguoja gėlėm.

Čia linksmi paukšteliai,

Čia margi drugiai, –

Šnara palei kelią

Plaukianti rugiai.

Ten šienauja pievas, –

Ganosi avis.

Žilagalvis tėvas

Vartuos bestovįs.

Tėviškę ji seną

Jaučia taip arti. –

Čia vaikystę mena

Kiekviena kertė.

– Tėve, ak, tėvuti!

– Egle, ar tai tu?

– Gera, gera būti

Vėl visiems kartu!

Ašara senukui

Raukšlėmis nuslinko, –

O maži anūkai

Tūpčioja aplinkui.

Su tinklais pareina

Vyrai nuo žūklės. –

Sesės meta dainą,

Dundančias stakles.

Susirinko gentys,

Giminės, draugai – –

Pasakojo, rentė

Eglė jiems ilgai.

Kaip gyveno jūroj,

Kaip gražu tenai: –

Sesės – bangos sūrios,

Broliai – vandenai.

Žodžiai birte byra, –

Krykštauja vaikai – –

Bet kodėl tu vyrą

Jūroj palikai?

Naujos kalbos kyla,

Klausimų eilė.

Eglė čia nutyla

Tartum nebylė.

– Egle, jūs nuo šiolei

Liksite pas mus.

– Ne, seselės, broliai, –

Grįšim į namus,

Kai devintą sykį

Saulė nusileis…

Jie nenor klausyti, –

Niekad neišleis.

– Garbstėm ir vaišinom

Tris dienas naktis, –

O lig šiol nežinom,

Kuo vardu žaltys.

Taip kamantinėjo

Broliai devyni. –

Eglė neminėjo

Nieko apie jį.

Apmaudo nerodę,

Broliai pagalvos,

Kaip išgauti žodį,

Vardą vyro jos.

– Švento Jono naktį

Klausime žvaigždės,

Imsim laužus degti, –

Raganos padės.

IŠDAVIMAS

Ramunėlių dieną

Vaikai ramunes

Rankioja po šieną,

Kaišo šiaudines.

Ir papartis žydi

Vidury nakties – –

Girioj pasiklydus,

Žvaigždele jis švies.

Pragaras juodasis

Saugot jo išeis, –

Piktos žemės dvasios

Visą naktį žais.

Juostos šimtaspalvės

Prieš mėnulį džius, –

Šliaužios devyngalvis,

Grauždamas medžius.

Žiną šerno kinį

Ir vilkų kelius,

Laumės ir miškiniai

Šoka ratelius.

Skambina paparčiuos,

Aidi per girias: –

Kelia miško marčios

Rūkstančias taures.

Taurėse ne vynas,

Žėrintis juodai, –

Niekas nė nežino,

Kad pikti nuodai.

Kas išgers – o, siaubas!

Dar nuo jų nemirs: –

Tam tikrai baisiau bus –

Vilktakiu pavirs.

Ims visi bijotis

Stūgesio gailaus – –

Jis lakstys besotis,

Kraujo reikalaus.

Daug baisių dalykų

Girių glūdumoj – –

Daug baisybių tyko

Žmogų sutemoj.

Tokią naktį delčią

Į klaidžius miškus

Išviliojo žalčio

Keturis vaikus.

– Ar paparčio žiedo

Jie čionai ieškos? –

Kūtvėla pelėda

Ūksi ant šakos.

Ąžuolą – vyriausią

Vedas vyrai du

Tankumynan, – klausia,

Tėvas kuo vardu.

– Grįžus jūron, močia

Kaip tėvelį šauks? –

Mato, veltui kvočia, –

Žodžio nesulauks.

Kriokia lyg pamišę:

– Oi, nedovanosim!

Prie kamieno rišim!

Kailį išvanosim!

Greičiau medis sveikas

Anglimi pajuos, –

O ne žalčio vaikas

Tėvą jums išduos.

Uosį ir Berželį

Vedas iš eilės, –

Bet ir jie tėvelio

Vardą nutylės.

Apmaudas putoja

Vyrų širdyse. –

Dukrą stirnakoję

Vedasi trise.

Žada jai parodyt

Nuostabių žiedų,

Kad išgautų žodį, –

Tėvas kuo vardu.

Pagrasino pančiu,

Jeigu nesakys – –

Ašarėlės karčios

Temdo jai akis.

Dėdės gal supykę

Nukeliaus namo, –

Vieną ją palikę

Girios glūdumoj.

Gal pastos jai kelią

Milžinas lokys – –

Ne! Vis tiek tėvelio

Vardo nesakys.

Nieko nesužino

Pažadais švelniais – –

Vyrai vėl grasina

Pančiu ir velniais.

Drebulėlė klūpo,

Dreba ties medžiu – –

Dėdės ją išlupo

Vytiniu skaudžiu.

Upeliu jai teka

Ašaros – graudu.

Drebulė pasako:

– Žilvinas vardu.

Aižo girią juokas –

Kruvinas, šiurpus:

Skambina apuokas

Pragaro varpus.

KUR NAMUČIAI NAMAI?

Paskubėk, Eglužėl,

Tu vaikais vedina, –

Niauriai merkiasi vėl

Devintoji diena.

Bėga žalčio vaikai,

Pasiilgę namų, –

Svetimi čia takai

Tarp žmonių svetimų.

Debesys nerangus. –

Po juo saulė žemai.

O tėveli brangus!

O namučiai namai!

Ūžia jūra smarkyn, –

Gaudžia vėtros aidai.

Debesys vis artyn –

Dengia dangų juodai.

Blyksi žaibas trankąs. –

Pyksta jūra. Gūdu.

Eglė tiesia rankas, –

Šaukia žaltį vardu:

– Žilvine, Žilvinėl,

Jau saulelė žemai. –

Žilvine, Žilvinėl, –

Kur namučiai namai?

Jei tu gyvas – atplauk

Balta pieno puta.

Jei negyvas – atplauk

Juoda kraujo puta!

Be baigos atvangos

Dunda jūra gili.

Ir banga už bangos

Atskuba iš toli.

Baltaskarių bangų

Vainiku apsupta,

Atliūliuoja… Baugu!

Juoda kraujo puta.

Ne vėjinga nakčia

Lūžo nendrė žalia –

Laužė Eglę kančia,

Sielvartinga dalia.

– Kas nužudė? Kuris?

Žilvinėli brangus!

Te jį žemė praris!

Te užgriūn jį dangus!

Kas iš jūs keturių

Laužė žodį? Skaudu!

Ką vadinti turiu

Išdaviko vardu?

Prie jos kojų slidžiai

Prisiglaudus staiga,

Sušlamėjo gūdžiai

Kruvinoji banga:

– Saulei tekant, anksti,

Mūs dukrelės žinia –

Dalgiais broliai pikti

Užkapojo mane.

Sudejavo. Ir vėl

Atgalios ėmė plaukt – –

Žilvine, Žilvinėl!

Dar sustoki, palauk!

Eglė šaukia kaip gal,

Kad sugrįžtų jisai.

Bangos rieda atgal

Ir išnyksta visai.

Trys žaltienės sūnai

Žvelgia rūsčiai, stačiai,

O dukrelė… Jinai

Vien kukčioja karčiai.

Keikia prakeiksmu ją

Motinėlė tikra:

– Būk prakeikta!.. Deja!

Išdavikė dukra!

Virski drebule tu! –

Visais lapais drebėk!

Paukštis joks nenutūps

Prie tavęs, nečiulbės.

Tešukuos, tegu raus

Vėtra plaukus piktai!

Tegu lietūs išpraus

Tau veidelį baltai!

Nusileido naktis

Ant laukų ir kaimų –

Kas gi mus pasitiks? –

Be namų, be namų…

Jau naktelė tamsi –

Šen bei ten žiburys – –

Namuose jau visi,

Užsisklandę duris.

Trobelytė menka

Ir ugnelė skaidri – –

Atiduotum kažką! –

Kam tu jos neturi?

Ūžkit, vėtros, smarkiau!

Barkit, guoskite mus!

Mes negrįšim daugiau

Niekados į namus!

Jums nelemta, sūnai,

Augt berneliais dailiais!

Jus užkeikiu nūnai: –

Virskit medžiais žaliais!

Ąžuolas šiuos laukuos

Bus miškų pažiba.

Uosis oš. Ir kukuos

Gegužėlė raiba.

Ir Berželis… Prie jo

Liemenėlio dailaus

Mergužėlė rymos,

Kai bernužio ji lauks.

O pačiam vidury,

Užsiskleidus skara,

Aš – Eglelė niūri –

Seno žvejo dukra.

Ir vienodai tamsi

Vasarėlė žiema –

Mėlynam liūdesy

Rymosiu laukdama.

Man prie šono linguos

Čia sūnai milžinai – –

Priešais jūra banguos

Amžinai, amžinai – – –