Salomėja Nėris

Anksti rytą

Poezija

Skaitmeninta iš knygos:
Salomėja Nėris. Poezija. Vilnius: Vaga, 1966.

ISBN 978-5-430-05843-2

Kūrinys suskaitmenintas vykdant ES struktūrinių fondų remiamą projektą „Pagrindinio ugdymo pirmojo koncentro (5–8 kl.) mokinių esminių kompetencijų ugdymas“, 2012
http://mkp.emokykla.lt/ebiblioteka/

Anksti rytą

ANKSTI RYTĄ

Anksti rytą parašyta

Daug naujų skambių vardų –

Versiu knygą neskaitytą

Nuo rytų lig vakarų.

Žemė kryžkelėm žegnojas –

Ji keleiviam be sparnų

Pavergė dulkėtas kojas.

Aš su saule ateinu.

Anksti rytą baltos laumės

Laimę lėmė man jaunai –

Ir išbūrė ir nulėmė

Jauna būti amžinai.

Saulė žeria anksti rytą

Daug auksinių valandų.

Rytą auksu parašytą

Savo vardą aš randu.

TAU JAUNAM

Sužydėjo pievų gėlės

Lig vienai, –

Sužydėjo visos gėlės

Man jaunai.

Aš surinksiu lauko žiedus

Lig vienam, –

Aš surinksiu lauko žiedus

Tau manam.

Plaukia plaukia baltos burės

Per marias,

Mano dainą neša vėjai

Per girias.

Už tų marių kyla bokštai

Ateities. –

Šviesūs šviesūs tavo rūmai –

Be nakties.

Skamba vasaros auksinės

Tau jaunam,

Skamba skamba mano dainos

Tau vienam!

1926.VI.11

JAUNYSTĖ

Saule nudegusi, basa –

Tu – piemenaitė murzina!

Tau akyse dangaus šviesa. –

Tu man viena, viena, viena!

Žiedų nei auskarų brangių,

Nei šilko rūbų neturi, –

Plaukuos tau – gėlės iš rugių,

O veide – šypsena skaidri.

Kur tie nameliai, kur takai?

Sakyk man – kur tu gyveni?

Bet tu šypsais ir nesakai –

Tik ateini ir nueini…

1926.V.22

BALTU KELIU

Keliu varpeliai skamba ir skamba,

Namai ir medžiai greitai prabėga. –

Aplinkui balta, balta ir lygu, –

Tik juodos akys žiūri pro sniegą.

Prašyk, maldauki, – ko tiktai nori:

Šiandie aš nieko neatsakysiu!

Pasaka dėvi žvaigždžių karoliais, –

Balti pasauliai mano akyse.

Viesulu skrendam – (kur apsistosim?)

Keliu snieguotu ir nepramintu. –

Vienas tik vardas širdy liepsnos man

Naujųjų metų skaidriu žibintu.

1926.XII.1

VELYKŲ RYTĄ

Tyla – rytinio džiaugsmo maldos.

Keliuose žmonės tartum vėlės.

Varpai padange plevėsuoja,

Baltąsias vėliavas iškėlę.

Į vandenyną plaukia upės…

Nakčia sukurti laužai gęsta.

Į ryto saulę galvos linksta,

O širdys spinduliuos paskęsta.

Pavasarinės aukos smilksta.

Žibuoklėmis pražydo širdys.

Pasauli, džiaukis! Niekas, niekas

Jaunatvės juoko nenutildys!

1926.III.3

Vakaro smuikas

VIENUMA

Tavo namas, tavo kraštas –

Miško sutema.

Tavo žingsnių aidi aidas

Amžių glūduma.

Mano languose vijokliai

Kalbas su naktim.

Atėjai žalčiais apjuostas,

Su žaliom akim.

Atėjai tu ne iš saulės,

Su juoku nakties.

Šaltos lūpos, žalias žvilgis –

Pranašas mirties.

Kalnuose žaibai vyniojas

Mėlynais žalčiais.

Kalnuose gaisrai plasnoja

Alkanais sparnais.

Kalnuose…

Tyli ir lauki

Žodžio nebylaus.

Šalto sfinkso šaltos akys

Nieko nebeklaus.

Tu palik čia, kur vijokliai

Saugoja naktis.

Mane kalne baltam lauže

Saulė pasitiks.

1926.V.24

VAKARO SMUIKAS

Skundžiasi smuikas – ašaros žydi.

Ilgesiu virpa valso aidai:

„Kai mylimasis namo palydi,

Širdis plasnoja, dega veidai.“

Supasi žvaigždės plačioj padangėj,

Supasi lapai mėnesienoj.

Koks žiedas skečias jaunoj krūtinėj?

Koks aidas virpa tavo dainoj?

Mirtis – gyvybė, ašaros – džiaugsmas.

Visur šešėliai kloja takus.

Tik tavo dainos – mano pasaulis.

Tik tavo akys – mano dangus.

Vakaro smuiko mylimos dainos

Sapnais sūpuoja ilgas naktis,

Kad nenutiltų, kad nenumirtų,

Kol mano ryto saulė prašvis.

1926.I.1

IŠKELIAUJANT

Nakties marių juodą plotą

Žiburiai nušvies.

Perskros tylą tą miglotą

Dainos ateities.

Šimtasparnis marių vėjas

Ištiesė bures.

Ir žuvėdros nulydėjo

Per plačias marias.

Ar sulauksiu mielo, jauno

Grįžtant atgalios?

Ar undinės marių daina

Tave pavilios?

Ir užgeso kaitrūs laužai –

Kelio nebešvies. –

Audros bunda, stiebus laužo

Vidury nakties.

Aš balta žuvėdra klyksiu

Virš tamsių bangų.

Jūrai sekant, beklausysiu

Pasakų ilgų.

1926.II.18

JŪRŲ PASAKA

Jūra be galo, jūra be krašto.

Laivų skenduolių ji karalystė;

Kur vėjams grojant, bangos dainuoja,

Kur balti žirgai lekia putoja.

Aš su bangomis žaisiu ir šoksiu,

Vėjų laisvųjų dainas dainuosiu.

Vakaro saulės juostų audėja,

Žvaigždėtam guoly žemę svajosiu.

O tu, gododams saulės godelę,

Eisi pajūrin gintarų rinkti.

Eisi vakarių svajų svajoti,

Ilgesio dainą jūrai dainuoti.

Vakaro vėjas pučia nuo kranto:

Ritasi bangos toliman tolin.

Labanakt, liki, baltas sveteli.

Man patalėlis – jūros dugnelis.

Tau žemės grožis, žydinčios pievos.

Tau žemės dainos, deganti meilė.

O man klajonė, mėlynas tolis,

Jūros beribės keliai klajoti.

Aš išbučiuosiu krantą smiltinį,

Kur tavo kojos vakar ilsėjos;

Amžius kartosiu ilgesio dainą,

Kurią tu vakar jūrai kalbėjai.

[1925–1926]

KRYŽKELY

Ilgisi ant kalno pušys.

Meldžias vakaro tyla.

Sutemose verkia smuikas.

Verkia alpstanti siela.

Vai, atplauks baltoji gulbė

Ir liepsnų sparnais sumos.

Aš išeisiu šviesiais rūbais

Iš užburtos sutemos.

Balti rūmai vienuolyno

Ir alėjos kaip naktis

Man širdies neatrakino,

Nenuskaidrino mintis.

Ak, iškelk mane į saulę

Ar nutrenki į gelmes!

Čia tvanku man, kur gyvatės

Vien bešliaužo po žemes.

1926.V.3

TEMSTANT

Pražilo sodas žiedų žiedais. –

Kvepiančios snaigės iš obelies

Kasas apsnigo. Ar jis ateis

Iš mano sapno baltos pilies?

Ežeras juosta – tyli dangus, –

Žvaigždėti burtai žaliam dugne. –

Toly sutirpo juodas žmogus. –

Sutemų jūra supa mane.

Dūsauja sodas. Nejaugi jo

Nebesutiksiu žemės keliuos?

Lauksiu jo šiandie, lauksiu rytoj,

Kol baltas sapnas mane liūliuos.

Ežero gelmės žydi ugnim:

Miestas užkeiktas skendi dugne,

Kas nakties mįslę spės su manim?

Vienumos šaltis supa mane.

1926.IV.14

SAULĖLEIDIS

Saulę sapnuodamos, supasi šakos.

Vakaro vėjas myluoja krūtinę.

Skęsta mintis į liepsnojančius vakarus.

Mylimą vardą topoliai mini.

Varpai vakariniai paskendo į Nemuną.

Kažin kur smuikas skundžias lig ašarų.

Žiūri ir plečiasi mylimos akys

Tylinčiam veidrody mėlyno ežero.

Sukasi, pinasi sutemų pasakos.

Skrenda naktis pro banguojantį debesį.

Saulę sapnuodamos, supasi šakos,

Bokštai sukaustyti tyli ir stebisi.

1926.IV.16

Geltonos vėliavos

GELTONOS VĖLIAVOS

Tyliai plevėsuoja vėliavos geltonos, –

Saule nudažytos, tyliai plevėsuoja. –

Raganos paleido šilko plaukus plonus. –

Ar girdi, kaip žemė gedulu alsuoja?

Vėliavos geltonos vakare šlamėjo, –

Skraidė aukso gulbėm soduose, alėjoj.

Mėlyni šešėliai šūkavo suėję:

Kilkime su vėju, skriskime su vėju!

Vakare sutiksi prieblandoj gražuolę, –

Pasaką vaikystės atsiminsi vėlei. –

Tūkstančiai gyvybių ją maldaus parpuolę. –

Pasitiks šešėliai, palydės šešėliai.

Vėliavos geltonos – gėlės nužydėję,

Verkia mėnesienoj gedulo trimitai.

Keistas nujautimas vaikšto po alėją:

Ką gi tu sakysi viešniai neprašytai?

1926.X.2

VĖJAS

Vėjas, oi, vėjas!

Vėjas ir vėjas!

Plaukus paleido ir apkabino,

Ir išbučiavo veidą, krūtinę.

Rudens aguoną –

Lapą geltoną

Į mano plaukus slapta įpynė. –

Rudenio meile dega krūtinė.

Lėkti ir lėkti!

Ir nepasiekti…

Akys užmerktos, juokiasi veidas, –

Neša ir supa vėjas palaidas!

1926.VIII.6

RUDENIO SAULĖ

Ruduo: saulė, medžiai, gėlės.

Rudenėlį myliu aš.

Ir mane pagriebęs vėjas

Kaip lapelį – neš ir neš.

Slenka debesys lyg vagys,

Susikūprinę, pikti, –

Vėjas tyrlaukių nudegęs

Eina saulės pasitikt.

Vėjas rudenio pašėlęs, –

Saulė gintaro plaukais,

Didelių sparnų šešėlis

Saulę vejasi laukais.

Bėgam rankom susikibę…

Oi, – paliko ji mane!

Ašaros gėlių sužibo,

Gyvos rudenio sapne.

– Neištrūksi, neišbėgsi, –

Švokščia žemė dusdama.

– Su manim kartu gedėsi,

Kol ateis balta žiema.

1926.VIII.15

SUNKU

Ak, be padangių,

Be mėlynųjų

Sunku sunku.

Be saulės žvilgsnių,

Žiedų baltųjų

Sunku sunku.

Tuščios alėjos,

Dangus be saulės,

Gaudžia varpai.

Geltoni lapai

Krisdami šlama:

„Kapai, kapai.“

O mano viltį

Siusdamas graužia

Juodas žaltys.

Lyg karsto akmens

Slegia krūtinę

Skausmo naktis.

Kad tik sušvistų

Rudens saulutė;

Nors ir liūdna –

Siela pakiltų

Ir suplasnotų

Jauna, jauna.

Kur buvo džiaugsmas –

Lapai geltoni.

Sunku sunku.

Pralėkė laimė

Ir nesustojo.

Sunku sunku.

1926.VIII.13

RUDUO KELIAUJA

Ruduo keliauja kalnais ir kloniais –

Nykus ir pilkas, –

Gedulo ūkanom, lapais geltonais

Laukus apvilkęs.

Gauruoti debesys traukia į rytus

Per visą dieną.

Saulė pavargus, blyškiai sušvitus, –

Merkia blakstieną.

Padangių ašaros skambina langą. –

Ruduo keliauja.

Vėtros apkurtę, vėtros apspangę

Dūkti neliauja.

NAŠLAITĖS NAKTIS

O naktie šaltoji!

O naktie ledine!

Pasakyk, koks kelias

Veda į tėvynę?

Ša-ša – krinta lapai,

Ū-ū – lekia vėjas,

O naktis bekraujė

Tyli kaip tylėjus.

Ko šešėliai kuždas?

Ko tie lapai šlama?

Man baugu ir šalta, –

Veskite pas mamą!

Moja gilus skliautas,

Žvaigždėmis nušvitęs: –

Šypsos tylios akys

Tolimos mamytės.

Tai manęs ji laukia, –

Laukia – nesulaukia,

O čia naktys verkia,

O čia vėjai kaukia – –

1926.IX.14

Sidabrinė vienuma

SIDABRINĖ VIENUMA

Rieda rieda baltos naktys

Sidabrinėmis alėjoms,

Kaip išbalusios našlaitės,

Kaip snieginės tylios fėjos.

Skamba žvaigždės man po kojų.

Žvaigždės danguje dainuoja.

Už tų žvaigždžių tolimųjų

Skraido vasara manoji.

Aš likau užkeikto kalno

Nepasiekiama viršūnė.

Kaip nakčia paklydęs laivas

Neišplaukiamoje jūroj.

Ir vienų viena klajosiu

Sidabrinėj vienumoje.

O ten karštos linksmos žvaigždės

Mano vasarą dainuoja.

1926

SUTEMŲ VIEŠNIA

Tada, kai sutemų jūra užlieja

Žemę, aš laukiu, laukiu čia jos.

Žemės aistrų žibintus užgesinus,

Laukiu iš sutemų savo viešnios.

Toli nualpo, toli paliko

Mirštančios dienos, pilki garsai,

Jų žingsnių aidas kurčiai bildėjo,

Lyg sauja žemių karsto duobėn.

Tyloj užgimę, sutemų giesmės

Supo, liūliavo sapno sparnais.

Sutemų sostan slinko ji, slinko

Žingsniais be aido, žingsniais lėtais.

Sutemų sostan ji atsisėdo,

Žemę apjuosė žydrais sparnais.

O jų platybė – beribis skliautas.

Mirga sužydęs žvaigždžių žiedais.

Vai, neužmiršiu tos valandėlės,

Kai ji bučiavo mano akis.

Tūkstantis saulių jos žvilgiuos švietė.

Žvaigždėmis degė mano širdis.

Ar pasiliksi, viešnia šviesioji?

– Ne, tuoj sutirpsiu rūmuos plačiuos.

Ar pasiimsi mane, skaisčioji?

– Ne, – tavo žvilgius saulė bučiuos.

Dabar, kai sutemų jūra užlieja

Žemę, aš laukiu, laukiu čia jos.

Žemės aistrų žibintus užgesinus,

Laukiu iš sutemų savo viešnios.

1925.XI.10

LAUKIAMAJAI

Pilka žemė, pilki dangūs,

Kaukia vėjai alkani.

Tu viena, kaip saulių bangos,

Šviesius burtus dalini.

Tegu vėjai mane kelia

Lig padangių debesų.

Tegramzdina į bedugnę –

Man jau nieko nebaisu.

Ilgesiu virpės krūtinė,

Juodos sutemos nukris –

Tu ineisi paskutinė,

Paskutinė pro duris.

Grakščios palmės, baltos gėlės

Žydės, vys ir vėl žydės.

Šviesios akys žybuoklėlės,

Kaip ugnis tolios žvaigždės.

Ges žvaigždutės, merksis akys,

Nenuskintos gėlės vys. –

Ges dienų pavasarinių

Paskutinis spindulys.

1926.I.27

*

Tiek šviesos, tiek gėlių –

Aš apsvaigus tyliu.

Tos taurės kupina krūtinė,

O, kad ji būtų paskutinė!

Ateik, ateik, tavęs aš laukiu –

Dabar visi veidai be kaukių.

Ateik, ateik – aš taip bijau,

Juk aukuras užges tuojau.

Parpuolus žemę išbučiuosiu,

Kad nešykštėjo man žiedų;

Jai savo rūbą atiduosiu.

Ir su tavim skrendu, skrendu.

1926.I.31

GEDULAS

Dvylika nakčių be miego

Šviesų karstą palydėjo.

Ir lelijos balto sniego

Mėnesienoj suledėjo.

Iš lelijų sidabrinių

Byra ašaros ugninės.

Tolimųjų gintarinių

Jūrų ilgisi undinės.

Man paskolinkit, lelijos,

Ašarėlių skambančiųjų.

Mano ašaromis lijo

Ir raudoti negaliu jau.

Susirinko aušros visos

Suliepsnot ant mano kryžiaus.

Rymo juodas kiparisas,

Nekalbėti pasiryžęs.

1926.VIII.3

MIŠKU

Užkerėtos sfinkso akys

Juodo miško glūdumoj

Spindi tarsi dvi ugnikės

Nenumirštamoj dūmoj.

Bėgu, bėgu – šaukia akys –

Skamba miškas ir širdis.

Kažkas skrisdamas pasakė:

– Ten pušynuose mirtis.

Prieblandos trimitai gaudė,

Degė laužai vakaruos.

Aukso pušys išsimaudė

Saulės pasakų gaisruos.

Bėga pušys – baltas takas.

Prašliaužė gyvatės trys

Ir pasakė, kad šią naktį

Pabučiuos mane mirtis.

JUODAS SVEČIAS

Už lango vėjas ir lietus.

Už lango stovi juodas svečias

Ir prašosi vidun.

Sieloje baltos gėlės žydi.

Sieloj jaunatvės dainos skamba.

Sieloj… dainuoji tu.

Nedegsiu laužų tavo nakčiai.

Nerinksiu žodžių tavo maldai.

Neskinsiu tau žiedų.

Ugnis jaunystės – mano akys.

Skirta giesmė – manoji meilė,

Be žodžių, be gaidų.

Kas atgaivins nuskintą žiedą?

Kas nuramins palaužtą širdį?

Kas sugrąžins „myliu“?

Mirtis tik šypsos tuštumoje,

Ir vienas baltas žiedas liūdi

Tarp vystančių gėlių.

Už lango… vėjas supa naktį.

Girgždena vien pravertos durys.

Viduj tamsu tamsu.

Nutilo aidas paskutinis –

Sieloje vieši juodas svečias

Be žodžių, be garsų.

1926.VI.7

ALPĖSE

O baltieji kalnai, o baltieji kalnai!

Nusilenkti aš jums kaip dievams atėjau. –

Nepasiekiami jūs, neliesti amžinai, –

Ir saulužė jus myli užu viską labiau.

O baltieji kalnai, nebylieji dievai!

Ar jūs mokate jaust, kaip mažytė širdis?

Ir kentėt, ir mylėt, ir skrajoti laisvai

Ten, kur krykščia jaunystė, kur siaučia mirtis?

Argi mano maldos neišgirs, nepajus

Stebuklingi karaliai sniego soste šaltam?

Savo meilę našlaitę – tokią skaisčią, kaip jūs,

Aš palaidoti noriu jūsų bokšte baltam.

1926.VIII

IŠ NAMŲ

Mane lydėjo kalnai, lankos,

Dundėjo vieškeliai, takai. –

Pasauli, – tavo glaudžios rankos, –

Mane kaip kūdikį laikai.

O jei pavasaris vaikystės,

Lange šypsodams, žaisti šauks

Ir saulės pasakas sakys man, –

Vis tiek manęs nebesulauks.

Mano namai jau – plačios jūrės,

Kur klykia paukščiai alkani,

Kur vėtroj plakas baltos burės

Ir šaukia toliai mėlyni.

1927.II.26

Žemė dega

PAVASARĮ

Kai jūra lingavo, pavasario vėjas

Žibuoklėmis dvelkė plačiaisiais laukais.

Dienelės svaigino saulėtais žvelgimais,

O nemigo naktys žvaigždėtais sapnais.

Tik tau aš dainuoju, tik tau aš meldžiuosi –

Vidunakčio šmėklos manęs nesupras.

Kai tu lyg plaštakė gėles išbučiuosi,

Aš kursiu tau meilės ir džiaugsmo dainas.

Ar švisim žaibais, ar liūdėsim prie kapo,

Ir dainos ir ašaros bus mums kartu.

Sudievu, pavasariu žydinti žeme!

Į baltas viršūnes žvaigždėtu ratu!

Kas dieną man saulė ir ilgesio dainos,

Kas dieną renku tau laukinių žiedų.

Dangus ir jaunatve kvėpuojanti jūra.

Tik tavęs, tik tavęs tenai nerandu.

1925.III.3

JŪRA, JŪRA!

Jūra supas, jūroj žydi

Chrizantemos vandenų. –

Man žuvėdros nepavydi

Nei svajonių, nei dainų.

Vėjas vėl bangas šokina, –

Bangos laižo mano kojas, –

Jūrą verkt jis išmokino

Ir dainuoti nesustojus.

Apkabina mane bangos –

Ir liūliuoja, ir myluoja, –

Bangos supa, bangos myli, –

Laisvė jūroj begalinėj!

Andai širdį baisiai gėlė. –

Ak, tai buvo jau senai.

Su manim dabar tik vėjai,

Tik dangus ir vandenai.

Koks gražus nudegęs veidas

Jūrų saulės spinduliuos!

Kasos blizgančios palaidos, –

Jūrų vėjas pamyluos.

Kur balta žuvėdra skrieja

Su dejavimu gailiu?

Kažkas kopomis artėja, –

Jūra, jūra!.. aš myliu!

[1925–1926]

PAVASARIO SVAIGULYS

Tau pirmą pavasario dainą aukoju.

Tau žiedus žibučių sudėsiu po kojų. –

Tik skriskim kartu su pavasario vėju,

Su jaunu kvapu sprogstančiųjų alėjų.

Tu – aras galingas, aš – gulbė baltkrūtė.

Mums tolimos erdvės, mums marių saulutė.

Ilgaisiais sparnais mes žvaigždynus apjuosim,

Ten dangišką sapną abudu sapnuosim.

Kalnų mėlynųjų viršūnės išbalę

Palaimins mūs sapną, užburs mūsų galią.

O jei tu į žemę sugrįžt panorėsi –

Aš tyliai numirsiu alyvų pavėsy.

*

Kur gėlynai žydi – ten ir aš.

Kur drugeliai žaidžia – ten ir aš.

Kur einu – margi drugeliai mane lydi.

Kur sustoju – man lelijos baltos žydi.

Mano mintys, mano svajos – tai vis tu.

Mano dainos, mano sapnas – tai vis tu.

Plasta žvaigždės, virpa saulė prie tavęs.

Kas mane į tavo rūmus benuves?

1925.III.30

ŠOKĖJOS

Lyg vilnys liūliuoja likimo laivelį

Gyvenimo dienos saulėtos ir pilkos, –

Lyg mirštą drugeliai – pakilti negali –

Ugninės aguonos, žydrakės vosilkos.

Jų liemenys grakštūs, vylus pažvelgimas, –

Širdy jų aguonos, akyse vosilkos.

Jų žingsniai – pavasario vėjų dvelkimas.

Jos tamprios – kaip stygos ir glebnios –

kaip šilkas.

Žvelgiu į žvaigždelėmis žydintį dangų:

Nė vieno, nė vieno ten debesio pilko. –

Jos stiepias, linguoja, lyg rožės prie lango,

Ir virpa ir supasi jūroje šilko.

Siūbuoja lyg nendrės, lyg upė nublankus

Vingiuojasi, raivos rytiniuos ūkuose.

Ir vysta ir miršta – lyg rudenį lankos,

Begęstančia meile krūtinę apjuosę.

1926.II.25

PRO PASAULIO LANGĄ

Pro langą stiepias ryto saulė. –

Širdis – kaip alkanas šuva

Troškimais veržias į pasaulį. –

Duok savo ranką – ir eiva!

Pavasario plati padangė!

Gėlėm kvatojasi laukai!

Ir skrendam pro pasaulio langą –

Laisvūnų viesulų vaikai!

Namus tuos sutemos užslinko.

Vien cypia alkanas šuva.

O tas gyvenimas aplinkui –

Lange plaštakė negyva!

Po dulkėmis ten žmonės vysta, –

Jiem dvasios rauda kaminuos…

Alio! – Nubuskite! Jaunystė

Prisikėlimą jum dainuos!

1926.X

ŽVAIGŽDĖ – JAUNYSTĖ

Vieną akimirką mano jaunystė,

Lyg žaibas jaunas –

Širdį ugniniais sparnais suvystė,

Užliejo kraują.

Ir mano dienos – žėrinčios ašaros

Laumių akyse, –

Ir jų kaip vėjų – vėjų pavasario

Nesuvaikysi!

Ir nebijau aš girioj paklysti,

Jūroj paskęsti, –

Nes man žadėjo žvaigždė jaunystė

Niekad negesti.

1927.II.4

Be ašarų

IŠVAKARĖS

Paskutinį mano meilės lašą

Aš išgersiu šiandien su tavim.

O rytoj: tave likimas neša,

Aš liekuosi kruvina širdim.

Ir budėsiu sutemų šešėliuos –

Man naktis akių nebesumerks,

Ir sapnai širdies jau nebedžiugins,

Ir kaip jūra mano siela verks.

Lauksiu dieną, lauksiu ilgą naktį,

Skausmo glėby lauksiu lig aušros.

Gal bent tuomet teks tave sutikti,

Kai trimitai mirties maršą gros.

Aš išgersiu šiandie paskutinę

Laimės taurę su tavim kartu.

O rytoj, man peilį į krūtinę

Smeigęs, iškeliausi tu.

1925.XII.20

DIENĄ PALYDINT

Vėl auksinis šiandie

kalnais nuskambėjo. –

Šaukia mane rausvas tolis vakaruos.

Mano pasilgimas –

kaip vakaris vėjas,

kaip tas baltas rūkas

pievose garuos.

Žaižarom nuraudęs

dangau vakarinis,

ką tu mano laimei blykšdamas lemi?

Ar ten, kur jau gęsta

pašvaistė ugninė,

dar liepsnos jaunystė

nauja ugnimi?

1927.II.20

ELGETA

Jau baigė tyliai degti

Saulėleidžio gaisrai. –

Skaisčiom lelijų skraistėm

Vyniojos vakarai.

Iš temstančių pakalnių

Jau artinos naktis…

Ir šmėkštelėjo kažkas –

Nejaugi būtų jis?

Akių žarijos žybsi

Pro praviras duris – –

Kaip elgeta maldauja –

Ak, jis!.. Tai jis, tai jis!

Matau, kaip lūpos virpa,

Sukąstos kruvinai.

Jos kalbina be žodžių –

Aistringi rubinai.

Išeiki – nebauginki,

Šešėli neramus!

Pasimki – ką tik nori!

Palik mano namus!

Pasimki – viskas, viskas

Čia tavo – kaip matai!

Bet jis papurtė galvą:

– Širdies! Širdies tiktai!

Tai ji mane kankino

Baisias rudens naktis,

Išdegino man galvą,

Užnuodijo mintis.

Suvyto mano dienos

Nuo ašarų ugnies.

Tik tavo, tavo meilė

Jas atgaivint pajėgs.

Jis klūpo. Jam akyse

Viltis ir sopuliai – –

Ir sminga jo tos akys

Širdin giliai giliai.

O Dieve! Siųski mirtį!

Siųsk tūkstantį mirčių!

Ak, vis nebus baisu taip,

Kaip aš dabar kenčiu.

O elgeta! Aš nieko

Tau duoti negaliu!

Žudyk mane, jei nori –

Ar šūviais, ar peiliu!

Viešėjo čia valdovas

Gyvybės ir mirties.

Jis pavergė man širdį, –

Likau aš be širdies.

Galva palinkus – tyli. –

Gal meldžias kuždomis?

Melsvi plaukai apsnigo

Sidabro žvaigždėmis.

Paguosti, palydėti? –

Bet ką gi bepadės?

Nesugrąžint padangei

Nukritusios žvaigždės.

Beaistris ir bejėgis –

Kaip sutemų tyla –

Jis eina – bąla bąla

Su alpstančia gėla.

Kaip visa jau praradęs

Ir nieko nebturįs – –

Svyruodamas šešėlis

Sukniubo į duris.

1926.VII.8

PAJESY

Ko tyli, sese, galvą nuleidus,

Ir nebeskamba tavo juokai?

Gamta sužydo, džiaugias pasaulis.

O tu pavytai ir nublankai.

Mano krūtinėj žiema tebsiaučia,

Širdis apšalus kietu ledu.

Mano krūtinėj alkanas skausmas:

Nėra saulutės, nėra žiedų.

Veltui budėsiu ilgąją naktį,

Veltui rymosiu vienų viena –

Liūdnos ir nykios ilgesio raudos

Mano krūtinėj gims su diena.

Mėlynas rytas, žydinti žemė

Tekančiai saulei himnus giedos.

Aš juodai nakčiai rankas ištiesiu:

Ji tesiklauso skausmo maldos.

Narsto po erdvę grakščios kregždutės,

Krinta alyvų melsvi žiedai.

Ko gi man, skausme, degini galvą,

Ko gi taip skaudžiai širdį badai!

Vienas, tik vienas žvilgsnis ugningas,

Saule nušvitęs, laužys ledus.

Vienas tik žodis jo stebuklingas –

Ir mano sieloj gėlės nubus.

1925.V.5

Jesios krantus dengia sniegas.

Gamta merdi po ledu.

O man taip kaitri saulutė:

Širdis alpsta nuo žiedų.

Baltos sidabrinės naktys

Mus ten matė vienu du…

Jesios krantus dengė sniegas…

O širdis pilna žiedų.

Jesios krantuos ievos žydi.

Skamba krūmai nuo dainų.

Širdį man ledai sukaustė.

Sieloj žiemą gyvenu.

Žalias krantas. Tolumoje

Bėga, skuba traukinys.

Jam su ašarom grūmoju –

Mano širdį neša jis.

Skęsta jau balta dienelė

Tolimuose vakaruos.

Man vaidenas jo šešėlis

Ir mintyse, ir sapnuos.

[1925]